Varga Magdolna: 

A harmadik évezred Tragédiája avagy mi kell (vagy mi nem kell) nekünk a 19. századból?

Miről nem szól az írás?

1883 óta vita tárgya a Madách művének megszólaltatása. Ez a vita részben szakmai - s ehhez nem kívánok hozzászólni; részben a laikusoké: akik színházi és/vagy médiaélményként is átélhetik a klasszikussá merevedő olvasmányt. 
A Tragédia nemcsak a hagyományos színházban jelent meg. Hallgatták rádiószínház feldolgozásban (bakelit- és CD-lemezen, valamint rádiós közvetítésben), ismeretes Beregi Oszkár egyszemélyes interpretációs kísérlete, megszólalt  operaként és rockoperaként, színre állították balettként, bábjátékként, rajzfilmen, “interszkoláris” előadásban, televíziós filmként, sőt Jeles András mozifilmet készített belőle1.
A 2002.március 15-i előadás mégis kiemelkedik az interpretációk közül: egyrészt az új Nemzeti Színház megnyitó díszelőadása - s mint ilyen nemcsak szakmai, hanem politikai vihart is kavart -, másrészt televíziós bemutatása a videós rögzítés lehetőségével hosszú időkre reprezentatív értelmezéssé  teszi2. 
A célom tehát nem kritika, elemző tanulmány készítése, hanem olyan “fülszöveg” létrehozása, amely az internetes hozzáférés segítségével (bízunk abban, hogy lesz egyszer weboldala a Madách Irodalmi Társaságnak) lehetővé teszi az előadás objektívebb befogadását is3.

Szempontok 

Kérdés, hogy a színpadi (médialehetőségekkel számoló) megvalósításban mit tekinthetünk Madách szövegének?

1. Elhagyhatók a szerzői utasítások. Ez nem csupán a színek idő- és térbeli viszonylatokat érzékeltető szövegeket jelentheti, hanem az olyan jellegűeket is, mint a “rendezői” dalolva, félre, súgva stb. Figyelmen kívül lehet hagyni a szereplők jellemzését szolgáló szerzői megjegyzéseket is.

2. Megvágható a szerzői szöveg is. [Szerzői szöveg alatt szigorúan a darab szövegét értem: a monológokat és a dialógusokat.]

3. Kontaminálható a szöveg; beépíthetők más szövegek, szövegrészletek is. (Ilyenkor szerencsés, ha a szerzőtől választanak részleteket. Elfogadható, ha a kivágás okozta értelmetlenséget saját mondatainkkal hidaljuk át. A posztmodern felfogás szerint nem érinti a befogadást idegen szövegek beépítése sem.) 

4. A megvalósítás bakijait sem hagyhatjuk figyelmen kívül.

Megjegyzések a 2002.03.15-i előadásról4

1. A szerzői utasítások elhagyása, megváltoztatása eleve várható volt, hiszen a rendező a díszelőadást “vizsgának” is tekintette: mire alkalmas az új Nemzeti Színház technikai apparátusa. A szerepvariációknak két jelentős formájával találkoztunk: 
a, A szereplő más szövegét mondta - például Éva az Úrét, Ádámét, Luciferét, Ádám Éváét stb. Ennek pontos föltárását, illetve ezek aprólékos rendszerezését nem végeztem el. 
b, A szereplő nem mondta a szövegét - az első színben az Úr nem beszélt, csak feliratozva jelentek meg vágott szavai. A XV. színből pedig alig maradt valami: az Úr, az Angyalok kara nem fért  bele a koncepcióba.

2. Szikora János és dramaturgja alaposan megvágta Madách művét. Nem tudom, melyik kiadásból készült a rendezői példány - végül is a CD-ROM változatot tekintettem összehasonlítási alapnak. Bene Kálmán gondozásában a szöveg 4141 sorból áll. A megvágott, félsorokra is tekintve a hosszú előadás csupán 2172 soros  volt. A kimaradt részletek - amelyek sokat elárulnak a rendezői koncepcióból - a Függelékben olvashatók.

3. A figyelmes megtekintés során nem észleltem, hogy más Madách-szövegek kerültek volna az előadás szövegébe5. Különösebben nem volt zavaró az a 20-25 sornyi, félsornyi szöveg, amellyel a rendező megkísérelte érthetőbbé tenni a vágott változatát (nem is jelöltem). Ám a “posztmodern tisztelgés” manipulálhatóan egysíkúvá teheti egyes színek (például a XI. vagy a XIV.) egyébként is problémás  értelmezését.

4. A “baki-gyűjtemény” összeállítására nem vállalkozom - csupán egyetlenre hívom föl a figyelmet: a Konstantinápolyi színben (VII.) a pátriárka a homousion helyett a homoiusion elvét vallja! Ennek két következése van: az Eretnekeknek a homousion marad - s ezzel még meg lehetne menteni az előadást. Ám Ádám-Tankréd nem hibázott, s az “i” feladására kérte a máglyára menőt - ennek már nem volt sok értelme.

Mi kell (vagy mi nem kell) nekünk a 19. századból?
 
Úgy látszik, hogy nem kell a 19. századi Madáchból a romantikus kultúra közösségképe, amely a mindenki által ismert  hitre támaszkodik; amely idealizált erkölcsi normákhoz méri a cselekvést (és ez alapján értékeli a jellemeket); amely a remény-küzdés-eredményesség hármasságát a nemzet üdvének, a közjónak rendeli alá. 
Mi az, amit a 21. század folytonosságként átvesz, fölerősít a 19.-ből? A civilizált-urbanizált világ elembertelenítő, elidegenített, technicizált hagyományát; a látvány uralmát a gondolat felett; az információ lehengerlő áradatát és silányságát.
Ez a Tragédia-előadás a harmadik évezred nyitányaként Szikora János rendezésében tükröt tartott elénk, hogy milyen értékrend van veszendőben, milyen elemei rajzolódnak ki az újnak, s hogy Madách-olvasóként döntenünk kell, mit fogadunk el ebből, teszünk-e valamit a madáchi ember- és világkép érvényre juttatásáért.
Jegyzetek:

1: Alapvető támasz Fejér László bibliográfiája: Az ember tragédiája bemutatói (1998.11.05-i előadásig dokumentálva) Madách Könyvtár - Új folyam 12. Madách irodalmi Társaság Budapest, 1999. és Praznovszky Mihály előszava ui., valamint Gajdó Tamás: Beregi Oszkár és Az ember tragédiája című tanulmányának vonatkozó adatai (in V. Madách Szimpózium Balassagyarmat - Szügy 1997 Szerkesztette Tarjányi Eszter és Andor Csaba Bp., 1998.
2: Valószínű, hogy a közoktatási intézmények videotékájába is bekerül majd;  analóg példaként említem a Shakespeare-drámák sorsát: a mai diák és felnőtt néző nagyobb valószínűséggel választja a népszerű világsztárokkal megjelenített változatokat, mint a régebbieket - s ha mégis a korábbit választaná, szinte biztos, hogy nem veti össze őket.
3: Ezt a célt szolgálja a Függelékben közölt Madách-szöveg is.
4: A rendezői olvasat jelentőségét növeli az előadás története is; gondoljunk csak arra, hogy az első olvasópróbát 2001-ben az alsósztregovai kastély “oroszlánbarlangjában” tartották éppen a IX. Madách Szimpózium idején.  
5: Az önismétlésre nem voltam tekintettel - a VI. színben a mulatozó asztaltársaság ismételte a dalokat, a XI. színben a rap-számként előadott kar kórusrészletét ismételték többször.

Függelék: ami kimaradt a Tragédiából

NB! Csupán a monológokból és a dialógokból kimaradt szerzői szövegeket tüntetem fel, színek szerint tagolva. A [] közötti számok nem egyeznek az eredeti, Bene Kálmán-i számozással, csupán viszonyító jellegűek. 

ELSŐ SZÍN

	AZ ÚR
		A gép forog, az alkotó pihen.
    		Évmilliókig eljár tengelyén,
		Mig egy kerékfogát ujítni kell.
		Fel hát, világim véd-nemtői, fel,
[5]		Kezdjétek végtelen pályátokat.
		Gyönyörködjem még egyszer bennetek,
    		Amint elzúgtok lábaim alatt.
	ANGYALOK KARA
		Milyen büszke láng-golyó jő
		Önfényében elbízottan,
[10]		S egy szerény csillagcsoportnak
		Épp ő szolgál öntudatlan. —
    		Pislog e parányi csillag,
		Azt hinnéd, egy gyönge lámpa,
		S mégis millió teremtés
[15]		Mérhetetlen nagy világa. —
		Két golyó küzd egymás ellen
    		Összehullni, szétsietni:
		S e küzdés a nagyszerű fék,
		Pályáján továbbvezetni. —
[20]		Mennydörögve zúg amaz le,
		Távulnan rettegve nézed:
    		S kebelében milljó lény lel
		Boldogságot, enyhe béket. —
		Mily szerény ott — egykor majdan
[25]		Csillaga a szerelemnek,
		Óvja őt meg ápoló kéz,
    		Vígaszúl a földi nemnek. —
		Ott születendő világok,
		Itt enyészők koporsója:
[30]		Intő szózat a hiúnak,
		Csüggedőnek biztatója. —
    		Rendzavarva jő amott az
		Üstökös rettentő képe:
		S ím, az Úr szavát meghallva,
[35]		Rend lesz útja ferdesége. —
		Jössz te, kedves ifju szellem,
    		Változó világgömböddel,
		Aki gyászt és fénypalástot,
		Zöld s fehér mezt váltogatsz fel.
[40]		A nagy ég áldása rajtad!
		Csak előre csüggedetlen;
    		Kis határodon nagy eszmék
		Fognak lenni küzdelemben.
		S bár a szép s rút, a mosoly s könny,
[45]		Mint tavasz s tél, kört vesz rajta,
		Fénye, árnya lészen együtt:
    		Az Úr kedve és haragja.
	LUCIFER
		Miket előbb, hogysem nyilatkozának,
		Nem is sejtettél bennök, úgy lehet,
[50]		Vagy, ha igen, másítni nincs erőd,
		Nehány golyóba összevissza gyúrva,
	LUCIFER
		Győztél felettem, mert az végzetem,
  		Hogy harcaimban bukjam szüntelen,
		De új erővel felkeljek megint.
	AZ ÚR
[55]		Hah, pártos szellem! 
		Megsemmíthetnélek, de nem teszem,
		S rideg magányod fájó érzetében
		Gyötörjön a végetlen gondolat:
		Hogy hasztalan rázod porláncodat,
[60]		Csatád hiú, az Úrnak ellenében.
	AZ ÚR 
				Legyen
 			Éden fái közt
				legyen.
	ANGYALOK KARA
		El Isten színétől, megátkozott,
  		Hozsán' az Úrnak, ki törvényt hozott. —

MÁSODIK SZÍN

	ÉVA
		Ah, élni, élni: melly édes, mi szép!
	ÁDÁM
[65]  		Szomjúzom, Éva, nézd, mi csábosan
		Néz e gyümölcs ránk.
	AZ ÚR
		Megállj, megállj
	(ÉVA	*MEGMONDTA AZ ÚR)
		Amott piroslik a szőlőgerezd,
		Ott enyhe árnyék kínál nyúgalommal,
		Ragyogó délnek tikkasztó hevében.
	ÁDÁM
[70]		Kövessük a szót, jőj utánam, Éva.
	ÉVA
		Hajolj keblemre, én meg majd legyezlek.
	ÁDÁM
  		mi ez 
		ha ellenséges idegen
		Erő tört volna rajtunk.
	ÉVA	 	
				Reszketek.
		Az égi zengzet is elhallgatott.
	ÁDÁM
[75]		Itt kebleden, úgy tetszik, hallom azt még.
	ÉVA
		Én meg, ha ott fenn a dics elborúl,
		Itt lenn találom azt szemedben, Ádám.
		Hol is lelhetném másutt kívüled,
		Kit létre is csak hő vágyad hozott,
[80]		Mint fényárjában a fejedelmi nap -
		A mindenségben árván hogy ne álljon -
		A víz szinére festi önmagát
		S enyelg vele örül, hogy társa van,
		Nagylelküen felejtvén, hogy supán
[85]		Saját tüzének halvány mása az,
		Mely véle együtt semmivé borulna.
	ÁDÁM
		Ne igy, Éva, meg ne szégyeníts.
	LUCIFER
		E lágy enyelgést mért is hallgatom? -
		Elfordulok, máskép oly szégyen ér még,
[90]		Hogy a hideg, számító értelem
		Megirigylendi a gyermekkedélyt.
	ÁDÁM
		Én a patak zúgását hallgatám
		És azt találom, szintén így dalolt.
	LUCIFER
		Mit késem ennyit? fel munkára, fel,
[95]		Megesküvém vesztökre, veszniök kell.
		S kétkedve állok mégis újra meg,
		Nem küzdök-é hiába a tudás,
		A nagyravágyás csábos fegyverével
		Őellenek, kik közt, mint menhely áll,
[100]		Mely lankadástól óvja szívöket,
		Emelve a bukót: az érzelem.
		De mit töprengek. Az nyer, aki mer.
			Óh, megállj, kecses hölgy!
		Engedd egy percre, hogy csodáljalak.
		E mintakép milljószor újuland meg.
[105]		Ádám, te félsz?
	ÁDÁM
				Tőled, hitvány alak?
	LUCIFER
  		Ez is jó ős a büszke férfinemnek.
		Üdvöz légy, szellem-testvér!
	ÁDÁM
				Mondd, ki vagy?
		Alulról jössz-e hozzánk, vagy felülről?
	LUCIFER
[110]		Amint tetszik, nálunk ez egyre megy.
	LUCIFER
		S mint a pataknak egyes habjai,
  		Egy percre felcsillogva visszahullnak
		Közös medröknek szürke mélyibe. —
		Igen, tán volna egy, a gondolat,
[115]		Mely öntudatlan szűdben dermedez,
		Ez nagykorúvá tenne, önerődre
  	ÁDÁM
		Mi hang ez ismét?
	LUCIFER
				A szél gallyakat ráz.
			Segítsetek
			Ti elemek,
[120]			Az embert nektek
  			Szerezni meg. —
	LUCIFER
		Nézd ott a sast, mely felhők közt kovályg,
		Nézd e vakondot, földet túrva lenn,
 		Mindkettőt más-más láthatár övedzi.
[125]		A szellemország látköröd-kivül van,
		És ember az, mi legmagasb neked.
		Az ebnek is eb legfőbb ídeálja
		S megtisztel, hogyha társaul fogad.
 		De éppen úgy, miként te őt lenézed,
[130]		És állsz felette végzete gyanánt,
		Áldást vagy átkot szórva istenül rá,
		Épp úgy tekintünk rátok mí alá,
		A szellemország büszke részesi.
	ÁDÁM
		S azoknak volnál hát te egyike?
	LUCIFER
[135]		Igen, erősek közt a leghatalmasb,
	ÉVA
		Vagy mért állított mély örvény fölé,
		Szédelgő fejjel, kárhozatra szánva. —
	LUCIFER
		Minden dolognak oly sok színe van,
		Hogy aki mindazt végigészleli,
[140]		Kevesbet tud, mint első pillanatra,
		S határozatra jőni rá nem ér.
	KERUB
				Félre, bűnösök.
	ÁDÁM
		El innen, hölgyem, bárhová — el, el!
		Idegen már s kietlen ez a hely.
	ÉGl KAR
		Ah, sírjatok testvéri könnyeket,
[145]		Győz a hazugság — a föld elveszett. —

HARMADIK SZÍN

	ÁDÁM
		Ez az enyém. A nagy világ helyett
		E tér lesz otthonom. Birok vele,
		Megvédem azt a kártevő vadaktól,
  		És kényszerítem nékem termeni.
	ÉVA
[150]		Én meg lugost csinálok, éppen ollyat,
		Mint az előbbi, s így körénk varázsolom
		A vesztett Édent.
	LUCIFER
				Vajh, mi nagy szavat
		Mondottatok ki. A család s tulajdon
  		Lesz a világnak kettes mozgatója,
[155]		Melytől minden kéj s kín születni fog.
		És e két eszme nő majd szüntelen,
		Amíg belőle hon lesz és ipar,
		Szülője minden nagynak és nemesnek,
		És felfalója önnön gyermekének.
	ÁDÁM
[160]		Rejtélyeket beszélsz. Igérted a
		Tudást, az ösztön kéjéről lemondtam
		Érette, hogy, bár küzdve, nagy legyek.
		S mi az eredmény.
	LUCIFER
				Hát nem érzed-e?
	LUCIFER 
		Hiú báb, mostan fittyet hánysz az égnek,
[165]		Meglátjuk szíved, villámok ha égnek.
	ÉVA
		Nekem meg büszkeségem az csupán,
		Hogy a világnak anyja én leszek.
	LUCIFER 
		Dicső eszmény, mit e nő szíve hord,
  		Megörökítni a bűnös nyomort.
	ÁDÁM
[170]		A kéjet, amit egy ital viz ád,
  		Szomjam hevével kell kiérdemelnem,
		A csók mézének ára ott vagyon —
		Amely nyomán jár — a lehangolásban.
		De hogyha a hálának csatja mind
[175]		Le is hullt rólam, bár szabad levék
  		Alkotni sorsom és újból lerontni,
		Tapogatózva, amit tervezék —
		Ahhoz segélyed sem kellett talán,
		Megbírta volna azt saját erőm.
[180]		Érzem, bár nem tudom nevét, mi az,
		Talán egy hajszál — annál szégyenebb, —
		Mi korlátozza büszke lelkemet.
	LUCIFER
		Ezen kötél erősb, mint én vagyok.
	ÁDÁM
		Ah, úgy te gyönge szellem vagy igen,
[185]		Ha e láthatlan pókháló, e semmi,
		Mit százezer lény észre sem veszen,
		S hálója közt szabadság érzetével
		Fickándozik, mit csak nehány kivált
		Magasb szellem sejt, még dacol veled.
	LUCIFER
[190]		Mert látásától megszédülne a fej.
		Csak ember műve csillog és zörög,
		Melynek határa egy arasznyi lét.
	ÁDÁM
		Hagyd megtekintnem hát e működést
		— Egy percre csak, keblem, tudod, erős —,
[195]		Mely rám befolyhat, aki enmagamban
		Olyan különvált és egész vagyok.
	LUCIFER
		“Vagyok” — bolond szó. Voltál és leszesz.
		Örök levés s enyészet minden élet.
	
	ÁDÁM 
		Mi áradat buzog fel így körűlem
[200]		Magasba törve szakadatlanul
		Hol kétfelé vál, s a földsarkokig
		Vihar gyanánt rohan.
	LUCIFER
				Az a melegség,
		Mely életet visz a jegek honába.
	ÁDÁM
		Hát e két lángfolyam, mely zúgva fut
[205]		Mellettem el, hogy félek, elsodor,
		És mégis érzem éltető hatását:
		Mi az, mi az? elkábulok belé.
	LUCIFER
		Ez a delej.
	ÁDÁM
				Alattam ing a föld.
		Amit szilárdnak és alaktalannak
[210]		Tartottam eddig, forrongó anyag lőn,
		Ellentállhatlan, melly alak után tör,
		Életre küzd. Amarra mint jegec,
		Emerre mint rügy. Óh, e zűr között
		Hová lesz énem zárt egyénisége,
[215]		Mivé leszesz testem, melyben szilárd
		Eszköz gyanánt oly dőrén megbizám
		Nagy terveimben és nagy vágyaimban.
		Te elkényeztetett gyermek, ki bajt
		S gyönyört szerezsz számomra egyiránt,
[220]		Nehány marok porrá sülyedsz-e csak,
		Míg többi lényed víz és tünde lég,
		Mely még imént piroslott és örült,
		S legott voltammal a felhőbe gőzölt.
		Minden szavam, agyamban minden eszme
[225]		Lényemnek egy-egy részét költi el,
		Elégek! — és a vészhozó tüzet
		Talán rejtélyes szellem szítogatja,
		Hogy melegedjék hamvadásomon. —
		El e látással, mert megőrülök.
[230]		Ily harcban állni száz elem között
		Az elhagyottság kínos érzetével,
		Mi szörnyü, szörnyü! — Óh, miért lökém el
		Magamtól azt a gondviseletet,
		Mit ösztönöm sejtett, de nem becsült,
[235]		S tudásom óhajt — óh, de hasztalan.
	ÉVA
		Úgy-é, úgy-é, hasonlót érzek én is.
		Ha majd te harcolsz a fenevadakkal,
		Vagy én lankadva kertünk ápolom,
		Körültekintek a széles világon,
[240]		És égen-földön nem lesz egy rokon,
		Nem egy barát, ki biztasson vagy óvjon.
		Nem így volt ám ez egykor, szebb időben.
	LUCIFER 
		Hiszen, ha oly kicsínyes lelketek,
		Hogy fáztok ápoló gond s kéz ne'kűl,
[245]		S alárendeltség oly szükségetek:
	A FÖLD SZELLEMÉNEK SZAVA
		Mit gyöngeül látál az égi karban,
		Az önkörében végtelen, erős. —
		Im, itt vagyok, mert a szellem szavának
		Engednem kelle, ámde megjegyezd,
	ÉVA
[250]		Ah, nézd e kedves testvér-arcokat,
		Nézd, nézd, mi bájosan köszöntenek,
		Nincs többé elhagyottság, rengeteg,
		A boldogság szállott közénk velek.
		Ők adnak búnkban biztató szavat,
[255]		A kétkedésben jó tanácsokat.
	LUCIFER
		Nem is kérhettek jobb helyütt tanácsot —
		Kik, amint kértek, már határozátok —
		Mint épp e kedves tünde alakoktól,
		Kik úgy felelnek, mint kérdésetek szól:
[260]		A tiszta szívre mosolyogva néznek,
		Ijesztő rémül a kétségbesőnek;
	LUCIFER
		Keserves lesz még egykor e tudásod,
		S tudatlanságért fogsz epedni vissza.
	LUCIFER
		Látád a hangyát és a méherajt:
[265]		Ezer munkás jár dőrén össze-vissza
		Vakon cselekszik, téved, elbukik,
		De az egész, mint állandó egyén,
		Együttleges szellemben él, cselekszik,
		Kitűzött tervét bizton létesíti,
[270]		Mig eljön a vég, s az egész eláll. —
	ÁDÁM
  		Jövőmbe vetni egy tekintetet.
	LUCIFER
		De hogyha látjátok, mi dőre a cél,
		Mi súlyos a harc, melybe útatok tér;
		Hogy csüggedés ne érjen emiatt,
[275]		És a csatától meg ne fussatok:
		Egére egy kicsiny sugárt adok,
		Mely biztatand, hogy csalfa tűnemény
		Egész látás — s e súgár a remény. —

NEGYEDIK SZÍN

	LUCIFER
		Felséges úr! aggódva kérdi néped,
[280]		Mely elvérezni boldog lenne érted,
		Vajon mi az, mi a nagy fáraót
		Nem hagyja trónja vánkosán pihenni?
		Mért áldozod fel a nap kéjeit,
		Az éjnek édes álomképeit,
[285]		És nem bizod gondját nagy terveidnek
		A rabszolgára, akit az megillet,
		Midőn már úgyis a széles világon
		Minden dicsőség, úralom tiéd
		S a kéj, mit ember elviselni bír. —
[290]		Száz tartomány bő kincse mond urának,
		Neked nyit kelyhet illatos virága,
		S édes gyümölcsöt csak neked növel.
		Ezer hölgy keble sóhajtoz feléd:
		A szőke szépség, lankadó szemével,
[295]		Finom, gyöngéd, mint játszi tünemény,
		A barna lányka, lihegő ajakkal,
		Égő szemében őrült szenvedéllyel —
		Mind a tiéid. Sorsuk egy szeszélyed,
		Mind érzi, hogy betölté hívatását,
[300]		Ha néhány perced fűszerezni tudta.
	ÁDÁM
		Mindennek nincsen szűmre ingere.
		Mint kénytelen adó jő, nem csatázok
		Érette, nem köszönhetem magamnak.
	LUCIFER
  		Hát hogyha egykor átlátod magad,
[305]		Hogy a dicsőség percnyi dőre játék?
	ÁDÁM
		Az nem lehet.
	LUCIFER
			S ha mégis?
	
	ÁDÁM
				Halni térnék,
		Megátkozván utánam a világot.
	LUCIFER
		Nem fogsz meghalni, bár átlátod egyszer,
		Sőt újra kezdesz, régi sikereddel.
	ÉVA
[310]				   - Halk a jajnak szava,
		S a trón magas. Mért nem hívsz engemet,
 		Ki eltakarlak, s testemmel fogok fel
		Minden csapást.
	ÁDÁM 
				Hagyjátok ott. El innét.
	LUCIFER
		E vékony szál, láttad már, milly erős,
[315]		Kisiklik ujjainkból, és azért
		Nem téphetem szét.
	ÁDÁM	
				Azt ne is müveld.
	ÁDÁM
				Mit tegyek hát?
	LUCIFER 
		Nincsen más hátra, mint hogy a tudás
		Tagadja létét e rejtett fonálnak:
		S kacagja durván az erő s anyag.
	ÁDÁM
[320]		Én nem birom kacagni, sem tagadni.
	ÉVA
		Ah, kedvesem, véred csorogva foly,
		Megállitom; fáj, úgyebár, nagyon?
	A RABSZOLGA
		Az élet fáj csak, már nem fáj soká.
	ÉVA
		Nem úgy, nem úgy
	LUCIFER
[325]		A haldokló hagymázos őrülése.
	ÁDÁM
		Mit is beszélt?
	LUCIFER
					mi bánt?
	ÁDÁM
				 El innen a halottal.
		A bájnak éppen úgy fejdelme vagy,
		Mint az erőnek én — meg kelle lelnünk
		Egymást akárhol.
	ÉVA
				Óh, nagy fáraó,
[330]				 csak kevés időt
		Engedj magamnak, azután parancsolj.
	ÁDÁM
		Ne többször e szót.
	ÉVA
		Elég, ha egyelőre a parancs
		Nem illet fájva 
	ÁDÁM
		Szép és halott; mi ellentétel ez:
[335]		Törekvésinkre gúny e nyúgalom,
		Vagy hívságukra szánalmas mosoly.
	LUCIFER
		Szökött rabszolga, ki veled dacol,
		Mondván: erősebb lettem láncaidnál.
	ÁDÁM
 				Sziveden keresztül
		A jajszó, mint villám, fejembe csap
[340]		S úgy érzem, a világ kiált segélyt.
	ÉVA
 		zúzz el, de megbocsáss,
		Ha a nép jaja nem hágy megnyugodni,
		Ládd, jól tudom,
		Hogy éltem célja tégedet mulatni,
		Felejtek mindent, kívülem mi van:
[345]		Nyomort, nagyságot, ábrándot, halottat,
		Hogy mosolyom üdv, ajkam láng legyen;
	ÁDÁM
		És én veled. — A milljók egy miatt —
		Mondá a holt is. —
	ÉVA
		Komor levél, és én vagyok oka
	ÁDÁM
			Mit is ér dicsőség
[350]		Mit egy személyben ér utól az ember
		Milljók vesztével és milljók jajával,
		Kikben szintén az az ember lehel;
		Milljószor érzem a kínt, egyszer a kéjt.
	LUCIFER
		rajongsz
	ÁDÁM
		Melyből menekvés nincsen is talán.
	LUCIFER
[355]		Vagyon menekvés. Adj ezen nehány
		Kivált egyénnek láncot és gyürűt,
		Adj más játékszert, s mondd: im, a tömeg
		Fölébe tollak, ez teszen nemesbbé —
		És elhiszik, és a népet lenézvén
[360]		Elszívelik, hogy őket is lenézd.
	ÁDÁM
		Örülj pór, a nagyság hogy meghajolt
		Előtted. Csak ne hidd, hogy kényszerítve.
	ÉVA
		Úgyis mit ér az a rideg dicsőség,
  		Hideg kigyóként, mely közénkbe csúsz.
	ÁDÁM
		De nagy, de nagy.
	ÉVA
[365]					El véle
	ÁDÁM
		S a büszke férfit épp ez vonzza hozzád —
		Csak gyöngeség, mit az erő szerethet.
		Mint a védő szülő gyámoltalan
		Voltát karolja leghőbben fiának.
	ÁDÁM
[370]		Eszem elég van nékem önmagamnak,
		Erő s nagyságért
				óh, ki kérdi
		Mit énekel a kis madár, azért
		Édes sejtéssel halljuk hangjait.
	ÉVA
			Királyom! tört reménnyel
[375]		Ha megjössz, szíved e szűn menhelyet lel.
	ÁDÁM
		Igen, igen; sejtem, hogy téged is
  		Tisztult alakban fel foglak találni.
		S akkor nem fogsz ölelni már parancsból,
		De mint egyenlő — kéjnek érzetével. 
	LUCIFER
[380]		Ne oly vágtatva, még jókor beéred,
		Talán előbb, a célt, hogysem reméled,
		És sírni fogsz majd, látva, hogy mi dőre,
		Mig én kacaglak. — Menjünk hát, előre.

ÖTÖDIK SZÍN

	ÉVA
		Csak erre, erre, kedves kis fiam.
[385]		Nézd, arra ment el gyors hajón atyád,
		Csatázni messze hon határain.
		Egy durva nép él ott, mely vakmerőn
		Fenyegeté szabadságát honunknak.
		Imádkozzunk, imádkozzunk, fiam,
[390]		Hogy az ég védje e hon igazát,
		S vezesse közénk hős atyádat épen.
	KIMÓN
		Ugyan mért ment atyám oly messze földre,
		Hogy védje ezt a rongyos, gyáva népet,
		Ha szép nejét meg bú emészti honn?
	ÉVA
[395]		Óh, jaj, ne ítélj jó apád felett,
		Istennek átka űl oly gyermeken.
		Csak a szerelmes nőnek van joga
		Kesergni férje nagy lépésein,
		Miket ha nem tesz, megszégyenlené.
[400]		Atyád úgy tett, mint kell a férfiúnak.
	KIMÓN
		Félsz hát, anyám, hogy gyenge, megverik?
	ÉVA
		Nem, nem, fiam, atyád hős, győzni fog,
		Csak egy van, amitől őt félthetem,
		Hogy önmagát nem győzi meg.
	KIMÓN
					Hogyan?
	ÉVA
[405]		Van a léleknek egy erős szava
		A nagyravágy. A rabszolgában alszik,
		Vagy szűk körében bűnné aljasul.
		De vérével táplálván a szabadság,
		Naggyá növeszti, mint polgárerényt.
[410]		Ez költ életre minden szép s nagyot,
		De hogyha túlerős, anyjára tör,
		S küzd véle, míg elvérzik egyikök. —
		Ha e szó benne túlerőre jutna,
		Ha megcsalhatná ezt a szent hazát,
[415]		Megátkoznám. Imádkozzunk, fiam.
	ELSŐ DEMAGÓG
					Félre innen!
	A NÉPBŐL
		Mit is hallgatjuk azt a gúnyolót.
	A NÉPBŐL
		Le véle, ő is áruló, le véle!
	A SZOLGÁLÓK
		Hallgasd meg őt!
	A SZOLGÁLÓK
				Hála, Aphrodíte!
	ÉVA 
		Szivem mindig szorul, ha éhező nép
[420]		Itéletét látom nagyok felett.
		Ha sárba hull a fényes, kárörömmel
  		Szemléli a pór, gúnnyal illeti,
		Mint hogyha önmocskát is igazolná.
	LUCIFER 
		Csak e mindig megifjuló, örökké
[425]		Szépnek látása ne zavarna folyvást.
		Úgy fázom idegenszerű körében,
		Mely a mezetlent is szemérmetessé,
		A bűnt nemessé és a végzetet
		Magasztossá teszi rózsáival 
[430]		S az egyszerűség csókos ajkival. —
		Mért késik oly soká az én világom,
		A torzalak, a kétes rémület,
		Hogy elriassza e káprázatot,
		Mely küzdelmemben a már-már bukó
[435]		Embert mindannyiszor fölkelti újra. —
		De majd meglátjuk, hogyha a halál
		Borzalma eljő hozzánk nemsokára,
		Unalmas árnyjátéktoknak vajon
		Nem lesz-e akkor itt végső határa.
	ÁDÁM
[440]		De nőm nem jő elém, se gyermekem;
		Tán csak nem érte őket bántalom! — —
	ÉVA
					— Fiam,
		Anyád leroskad, tartsd fel, tartsd fel... Ah,
		Még jó nevet se hágy reád atyád! —
	ÁDÁM
		Im, elbocsátlak, bajnok társaim,
[450]		Kiérdemlétek a háztűz nyugalmát.
		S most én is e kardot, Athéne Pallasz,
	ÉVA 
		Nézd, nézd fiad, milyen hasonlatos
		Hozzád, mi nagy, mi szép!
	ÉVA
				Óh, ne szégyeníts meg,
		Ezt a hitvesnek kelle tudni jobban.
	KIMÓN 
[455]		Óvd, istenasszony, ezt a drága kardot,
  		Mig egykor érte hozzád eljövök.
	ÉVA
		E kettős áldozathoz az anya
		Hadd szórja a tömjént. Pallasz, tekints le.
	A NÉPBŐL
		Halál reá. —
	ÁDÁM
				s el, nő, e kebelről.
[460]		A villám, melly a szirtre csap, ne érjen.
		Csak én haljak meg — vagy miért is éljek,
		Midőn látom, mi dőre a szabadság,
		Melyért egy élten küszködém keresztül.
	ÁDÁM
			Ím — készen vagyok. —
	MÁSODIK DEMAGÓG
		Védjed magad, még nincsen veszve semmi.
	ÁDÁM
[465]		Nagyon gyötörne a seb, hogyha szólnék
		Védelmemül.
	MÁSODIK DEMAGÓG
			Tedd meg, hisz ez a nép
		Csak az imént porban csuszott előtted.
	ÁDÁM
		Ah, épp azért minden haszontalan,
		Önszégyenét meg nem bocsátja a nép.
	ÁDÁM
[470]		Vezess új útra, Lucifer, vezess,
		S kacagva nézem más erényeit,
		Más kínjait, csak élveket kivánva.
			 — úgy rémlik szivemnek —
		Egykor lugost varázsolál nekem
		A sivatagba, hogy ha még fiamból
[475]		Vérpadra mostan, büntetésemül.
		Nem mintha aljast bírtam volna tenni,
		De mert nagy eszme lelkesítni bírt.
	LUCIFER 
		Szép búcsu, nemde? — Nos, vitéz uram,
		Nem borzogat most furcsán egy kevéssé
[480]		A torzképű halál rideg szele? —
	ÁDÁM
				 — Az ég veled,
		Megnyugvás szállt szivembe, Lúciám.
	ÉVA
		Átok reád, te közlelkű rideg nép,
		A boldogságot durván illetéd,
		S üde virága menten porba hullt.
[485]		Pedig nem ollyan édes a szabadság
		Neked, amillyen fájdalmas nekem volt. —

HATODIK SZÍN

	LUCIFER
				Erős alapra esküszöl:
		Álistent tévén, álisten helyébe.
	CATULUS
		S kevesb kecsű nő csábít tőle el
[490]		Az újdonság bűbájos ingerével.
	HIPPIA
				haszontalan csapongsz,
		Mert a kéjnek csak egy-egy elszakadt
		Részét birod egy-egy nőben találni,
		Mig a szépség s kéj eszményképe mindig
		Elérhetlen varázsként leng előtted,
	ÁDÁM
[495]		Igaz, igaz, ne többet, Hippia.
		Miért is vonz az a kéj Tantalusként,
		Ha Herculesnek ereje hiányzik,
		Ha Proteusként nem változhatunk,
		S egy megvetett rab, kínos hét után
[500]		Oly órát élvez, millyet hasztalan
		Ohajt ura. — Vagy a gyönyör csak egy
		Ital viz-é hát a meglankadottnak,
		S annak halál, ki habjaiba dűl?
	LUCIFER
		Ah, mily dicső erkölcsi tanfolyam
[505]		Szép lányok keblén, fűzéres pohárnál. —
	LUCIFER
		Nézd, Júlia, e szép kövér halat:
		Egyél, hiszen majd hizlalsz másikat.
	ÉVA
		S nem dőzsöl-é rút féreg rajtad is?
		Örüljön, aki él, vagy hogyha nem
[510]		Tud is örülni, legalább kacagjon. 
	CATULUS
		Füzérem is lesiklott, ládd, fejemről. —
		Ah, ez remek fordúlat táncotokban,
		Mi buja tűz, kellemmel egyesülve!
	CLUVIA
		Ha már különb hasznát se tudja venni,
[515]		Mint hogy szunyadni hagyja, míg maga
		Gúnyos mosollyal és hideg szemekkel
		Kisér száz édes, bárha dőre dolgot,
		Mi a társalgás illatát teszi. —
	CLUVIA
			Bolond világ volt hajdanában,
[520]			Rém járt fel a hősek agyában,
			Szentnek hivék, mit kacagunk ma,
			S egy-két ily őrült, ha akadna,
			Cirkuszainkban éppen elkel,
			Nekünk látvány, a vadnak étel.
	MIND
[525]			Örüljünk, okosabb világ van,
			Örüljünk, hogy mi élünk abban.
	ÁDÁM
			nem danolsz
	ÉVA
		Azt tartom, mely kacag, nem is valódi.
		Legédesebb percünkbe is vegyül
		Egy cseppje a mondhatlan fájdalomnak,
[530]		Talán sejtjük, hogy az ily perc — virág,
		S így hervatag.
	ÁDÁM
				Ah, én is érzek illyest.
	ÉVA
		S kivált, ha még dalt hallok és zenét,
		Nem hallgatom a szűkkorlátu szót,
		De a hang árja ringat, mint hajó,
	ÁDÁM
[535]		El a zenével, tánccal, émelyít
		Ez örökös édesség tengere,
		Keserüet kivánna már szivem.
		Boromba ürmöt és fulánkot a
		Piros ajakra, vészt fejem fölé.
	LUCIFER
[540]		Koldús a dúst testvéreül kivánja,
		Cseréld meg őket, és ő von keresztre.
	PÉTER APOSTOL
		Elporlanak, s új istent nem találsz,
		Mely a salakból újra fölemelne. —
		Nézz csak körül, mi pusztít városodban
[545]		Hatalmasabban, mint a döghalál,
		Ezren kelnek fel a lágy pamlagokról,
		Hogy Thébaisznak puszta téreit
		Vad anachorétákkal népesítsék,
		Ottan keresve tompult érzetöknek
[550]		Mi még izgassa, ami még emelje. —
	HIPPIA 
		Óh, jaj nekem, mi szörnyű fájdalom,
		Hideg veríték, orcusnak tüze —
	ÁDÁM
		És önmagamban is. 
				Óh, ha él az Isten,
		Ha gondja van ránk, és hatalma rajtunk,
[555]		Új népet hozzon s új eszmét a világra,
		Amazt, a korcsba jobb vért önteni,
		Ezt, a nemesbnek hogy köre legyen
		Magasra törni. 
				Hallgass meg, Istenem.
	PÉTER APOSTOL
		Az Úr meghallgatott. — Tekints körül,
[560]		Az elkorcsult föld újra kezd születni.
	ÁDÁM
		Ah, érzem, érzem, mást is kér a lélek,
		Mint dagadó párnákon renyhe kéjek;
		A szív vérének lassu elfolyása
		Olyan kéj, melynek vajh, mi lenne mása?
	PÉTER APOSTOL
[565]		Legyen hát célod: Istennek dicsőség,
		Magadnak munka. Az egyén szabad
		Érvényre hozni mind, mi benne van.
		Csak egy parancs kötvén le: szeretet.
	ÁDÁM
		Fel hát csatázni, fel hát lelkesülni
[570]		Az új tanért. Alkotni új világot,
		Melynek virága a lovag-erény lesz,
		Költészete az oltár oldalán
		A felmagasztalt női ideál.
	LUCIFER
		Ah, a lehetlen lelkesít fel, Ádám!
[575]		A férfiúhoz méltó ez s dicső ám.
		Istennek tetszik, mert az ég felé hajt,
		S ördögnek kedves, mert kétségbe ejt majd. 

HETEDIK SZÍN

	ÁDÁM
		Hitünk világát vittük Ázsiának,
		Szeretetnek tanát, hogy elvadult
[580]		Milljói, mellyek közt szent bölcseje
		Ringott üdvünknek, érezzék malasztját.
		S tiköztetek nem volna szeretet?
	ÁDÁM 
		Imé, látjátok, ez átkos gyümölcse,
		Ha aljas tervvel annyi martalóc
[585]		Kezében a szent zászlót lengeti,
		S gyáván hizelgve a népszenvedélynek,
		Hivatlanúl tolakszik fel vezérül. —
		Lovag barátim! míg a szennytelen
		Becsűlet, Isten szent dicsérete,
[590]		A nő védelme és a hősiség
		Lesz kardjainkon, mink vagyunk hivatva
		E ronda démont féken tartani
		S vezetni, hogy vágyának ellenére
		Nagyot s nemest müveljen szüntelen.
	LUCIFER
[595]		Szépen szólsz, Tankréd, ámde majd, ha a nép
		El nem hiendi többé, hogy vezér vagy — —
	ÁDÁM
		Hol a szellem van, ott a győzelem.
		Lesújtom. —
	LUCIFER
			És ha szellem nála is lesz?
		Leszállsz-e hozzá?
	ÁDÁM
				Mért leszállani?
[600]		Hát nem nemesb, ha őtet emelem fel. —
		Lemondni a küzdés nehéz helyéről
		Társak híjában épp olyan kicsínyes,
		Mint szűkkeblűség társt be nem fogadni.
		Irígyelvén részét a pályabérben. —
	ÁDÁM
[605]		 — Óh, ne hidd, hogy a dicső tant
		Fel nem fogom. Éltemnek vágya az. —
		Tehet, s tegyen, kiben szent szikra van,
		Ki felküzd hozzánk, szívesen fogadjuk,
		Egy kardcsapás rendünkbe emeli.
[610]		De őriznünk kell a rend kincseit
		A még forrongó zűrnek ellenében.
		Bár jőne már, bár jőne az idő,
		Megváltásunk csak akkor fog betelni,
		Midőn ledűl a gát, mert tiszta minden. —
[615]		De illyen napnak jöttét kétleném,
		Ha az, ki a nagy művet inditá,
		Nem önmaga lett volna a nagy Isten. — —
		Már a pogány közt. Míg majd jobbra fordul.
		Minden lovag felel népségeért.
	LUCIFER
[620]		Mi kár, hogy szép eszméid újolag
		Csak ollyan hírhedett almát teremnek,
		Mely künt piros, de béle por.
	ÁDÁM
					Megállj.
		Hát nem hiszesz már semmi nemesebbe'?
	LUCIFER
		Ha hinnék is, mit ér, fajod ha nem hisz.
[625]		Ez a lovagrend, mellyet állitasz
		Fárosz gyanánt tenger hullámi közt,
		Egykor kialszik, félig összedűl,
		S vészesb szirtté lesz a merész utasra,
		Mint bármelyik más, mely sosem világlott. —
[630]		Minden, mi él és áldást hintve hat,
		Idővel meghal, szelleme kiszáll,
		A test tuléli ronda dög gyanánt,
		Mely gyilkoló miazmákat lehel
		Az új világban, mely körűle fejlik. —
[635]		Ládd, így maradnak ránk a múlt idők
		Nagyságai.
	ÁDÁM
				Míg rendünk összedűl,
		Tán szent tanai a tömegbe hatnak,
		És akkor nincs veszély.
	LUCIFER
				A szent tanok. — —
		Ah, épp a szent tan mindig átkotok,
[640]		Ha véletlen reá bukkantatok:
		Mert addig csűritek, hegyezitek,
		Hasogatjátok, élesítitek,
		Mig őrültség vagy békó lesz belőle.
		Egzakt fogalmat nem bírván az elme,
[645]		Ti mégis mindig ezt keresitek
		Önátkotokra, büszke emberek.
		Vagy nézd e kardot, hajszállal nagyobb,
		Kisebb lehet, s lényben nem változott,
		Ezt folytathatnók véges-végtelen,
[650]		S hol az egzakt pont, mely határt tegyen?
		Bár érzésed rögtön reátalál,
		A változás nagyban midőn beáll. —
		De mit törekszem — fáraszt a beszéd,
		Tekints magad csak kissé szerteszét.
	ÁDÁM
		Elámulok! 
	ÁDÁM
[655]		S e meztelábas ronda csőcselék,
		Mely a bilincselt népet kárörömmel,
		Hazudt alázat színével kiséri?
	LUCIFER
		Keresztény-cinikus, barátsereg.
	ÁDÁM
		Nem láttam illyest ősi hegyeim közt.
	LUCIFER
[660]		Majd látsz utóbb; a poklosság, tudod,
		Lassan terjed. De vigyázz, meg ne sértsd
		Ez abszolút erényü s épp azért
		Engesztelhetlen népet.
	ÁDÁM
					Ah, minő
		Erény lehetne ily fajnak sajátja.
	LUCIFER
[665]		Erényök a sanyargás, a lemondás,
		Mit mestered kezdett meg a kereszten.
	ÁDÁM
		Az egy világot válta meg ezáltal,
		De e gyávák csak Istent káromolnak,
		Mint lázadók, megvetve kegyeit.
[670]		Ki szúnyog ellen oly fegyvert ragad,
		Mit medve ellen vinni hősiség,
		Bolond.
	LUCIFER
			De hátha ők a szúnyogot
		Medvének nézik. — Nincs-e rá joguk?
		Nincs-é joguk hős voltuk érzetében
[675]		Pokolra űzni minden élvezőt? —
	ÁDÁM
		Látok, miként Tamás, és nem hiszek. —
		Szemébe nézek e káprázatoknak. —
	ÁDÁM
		 — hát egy i miatt is
		Mehetni illy elszántan a halálba? —
		Mi akkor a magasztos, nagyszerű? —
	LUCIFER
[680]		Az, ami másnak tán kacagtató.
		Egy szál választja csak e két fogalmat,
		Egy hang a szívben ítél csak közöttük,
		S ez a rejtélyes bíró a rokonszenv,
		Mely istenít vagy gúnyával megöl. —
	ÁDÁM
[685]		Mért is tűnt csak szemembe mind e bűn!
		E kisszerű harc büszke tudományban,
		E gyilkos méreg mesterül kivonva
		A legfényesb, legüdítőbb virágból. —
		E szép virágot egykor ismerém,
[690]		Üldött hitünknek zsendülő korában:
		Ki az a bűnös, aki tönkretette?
	LUCIFER
		A bűnös önmaga a győzelem,
		Mely szerteszór, száz érdeket növel.
		A vész, mely összehoz, mártírt teremt,
[695]		Erőt ád; ott van az eretnekekkel. —
	ÁDÁM
		Hol még az ős erdők árnyékiban
		A férfibecs, a tiszta egyszerűség
		Dacol e síma kornak mérgivel,
	LUCIFER
		Hiú törekvés. 
		Amott azok, kik békóban sietnek
[700]		Mártírhalálra, gúnytól környezetten,
		Látnak csak egy embernyomot előre,
		Köztük dereng fel az új gondolat;
		S azért meghalnak, mit utódaik
		Az utcaléggel gondtalan szivandnak. —
[705]		De hagyjuk ezt, nézz kissé táborodba,
		Mit járnak ott azon piszkos barátok,
		Mi vásárt ütnek, mit szónoklanak,
		Őrült taglejtés vad kiséretében. —
		Hallgassuk őket.
	EGY BARÁT 
				Bajnokok, vegyétek!
[710]		Vegyétek a vezeklésnek tanát
		Kalauzul minden kétségetekben,
		Ez megtanít, a gyilkos, a parázna,
		A templomrabló, a hamis tanú
		Hány évig fog szenvedni a pokolban.
[715]		És megtanít, egy évi büntetést
		Hogy a gazdag megválthat húsz s nehány,
		Mig a szegény három solidival.
		S ki már fizetni éppen képtelen,
		Nehány ezer korbácsütéssel is. —
[720]		Vegyétek e becses könyvet, vegyétek. —
	A KERESZTESEK
		Ide vele. — Nekünk is, szent atyám! —
	ÁDÁM
		Hah, rossz árús, és még roszabb vevők.
		Vonj kardot, és verd szét e ronda vásárt!
	LUCIFER 
		Bocsáss meg, e barát rég cimborám.
[725]		S nem is utálom én az ily világot,
		Az Úr dicse ha szinte felkapott is,
		Felkaptam én is egyúttal vele.
		Csak te maradtál egy kissé alant.
	ÁDÁM
		Nem is tudom, kivánjam-é, hogy ébredj;
[730]		Hát hogyha elhagysz, álomkép gyanánt?
		Hogy is lehet test így átszellemülve,
		Ilyen nemes és illy imádatos —
	LUCIFER
		Átszellemült test! — Óh, a sors valóban
		Nem büntethetné jobban a szerelmest
[735]		Őrültségéért, mint beteljesítvén
		Mindazt, amit csak kedvesére halmoz. —
	LUCIFER
		Mindenre kérlek, azt sose feledd,
		Szerelmed amilyen mulattató
		Kettesben, olly izetlen harmadiknak.
	ÉVA
					 ajtaja.
	ÁDÁM
[740]		A zárda, mondod? Óh, de ajtaja
		Hogy míg amaz tisztemben küzdni hív,
		Legszebb álmomnak hozza vissza képét,
		S ne únjak várni hosszu éveken,
		Melyek végéről pályabérem int. —
	ÁDÁM
		De szerelem sem. És 
	ÉVA
[745]		Pedig gyötörsz, ha búdat nőni látom. —
	ÁDÁM
		Áldást kérvén rád, hogyha végzeted
		Gyászát megosztni már nem engeded.
	ÁDÁM
		Megátkozom különben a nevet,
		Melyet bucsúzva mondottál először, —
	ÁDÁM
[750]				Óh, te szent anya!
		Te testesített tiszta szeretet,
		Nem fordulál-e el megbántva ily
		Szentségtelen igérettől, minő
		Erényeidre nyom bűnbélyeget,
[755]		Átokká téve az égnek malasztját. — —
	ÁDÁM 
		Most hát jerünk.
	LUCIFER
			Már késő — vége van. —
		Ládd, illyen őrült fajzat a tiéd,
		Majd állati vágyának eszközéül
		Tekinti a nőt, és durvult kezekkel
[760]		Letörli a költészet hímporát
		Arcárul, önmagát rabolva meg
		Szerelme legkecsesb virágitól;
		Majd istenűl oltárra helyezi,
		És vérzik érte és küzd hasztalan,
[765]		Míg terméketlen hervad csókja el. —
		Mért nem tekinti és becsűli nőül,
		Nőhívatása megjelölt körében.
	ÉVA
		Mi vágyva néze rám, mint reszketett,
		Ah, e hős férfi reszketett előttem,
[770]		De nőerényem és a hit parancsol —
		Itt szenvedek ki, mint szent áldozat.
	HELÉNE
		Csodálatos, minő őrült nemünk!
		Ha az előitélettel szakít,
		Vadállatul rohan a kéj után,
[775]		A méltóságot arcáról letépi
		És megvetetten sárban ténfereg.
		Ha nem szakít, önárnyától remeg,
		Fonnyadni hagyja meddő bájait,
		Mástól s magától elrabolva a kéjt. —
[780]		Miért nem jár középen. Vagy mit árt
		Egy kis kaland, egy kis gyöngéd viszony
		Illemmel olykor, meg nem foghatom.
		Hiszen a nő se szellem csak merőben.
	ÉVA
		Heléne, nézz ki, itten áll-e még?
[785]		Hogyan ment volna ollyan könnyen el.
		Csak egyszer halljam még meg szózatát.
	
	ÁDÁM 
		Tekints körül, nem áll-e ablakánál,
		Nem küldne-é egy pillantást utánam?
		Csak egyszer lássam még sugár alakját —
[790]		Izóra! óh, ne bánd, hogy itt vagyok még.
	ÉVA
		Mindkettőnkért jobb lenne itt nem állnod.
		Az elszakadt szív könnyen összeforr,
		S megint csak fáj, ha újra elszakasztjuk. —
	ÁDÁM
		Szeretni hol csak nékünk nem szabad?
[795]		Nem félsz-e, hogy varázsa elragad? — —
	ÁDÁM
				Hah, ki mondja azt!
	AZ ERETNEKEK 
	21. Mentsd meg az én lelkemet a fegyvertől és
	az én egyetlen egyemet az ebnek kezéből.
	22. Szabadíts meg engemet az oroszlánnak
	szájából és az unicornisoknak szarvaik ellen
[800]	hallgass meg engemet.
	23. Hirdetem a te nevedet az én atyámfiainak;
	a gyülekezetek közepette dicsérlek tégedet.
	ÉVA
		Irgalmazz, Isten, bűnös lelkeiknek! —
	A BARÁTOK 
	26. öltöztessenek fel gyalázatossággal és
[805]	szidalommal, kik felfuvalkodnak ellenem.
	27. Vigadjanak és örüljenek, kik akarják az én 	igazságomat; és
	mondják azt mindenkor: Magasztaltassék
	az Úr, ki akar békességet az ő szolgájának.
	ÉVA 
		Isten segíts!
	A CSONTVÁZ
				El e szentelt küszöbről.
	ÁDÁM
		Ki vagy te, rém!
	A CSONTVÁZ
[810]			Én az vagyok, ki ott lesz
		Minden csókodban, minden ölelésben. —
	BOSZORKÁNYOK 
		Édes vetés, fanyar gyümölcs,
		Galambfival kigyókat költs.
		Izóra, hívunk!
	ÁDÁM
				Millyen alakok!
[815]		Ti változátok-é el, vagy magam?
		Ismertelek, midőn mosolygtatok.
	LUCIFER
		Véletlenül mi kedves társaságba
		Juték. Mi régtől várom e szerencsét,
		Ez illedelmes szép boszorkahad,
[820]		Mely a mezetlen nimfát mindazáltal
		Orcátlanságban messze túlhaladja,
		Ez a vén bajtárs, a rémes halál,
		Mely torzképezve a rideg erényt,
		Megútáltatja azt a föld fiával.
[825]		Mind üdvözöllek. Kár, hogy rá nem érek
		Közöttetek az éjet elfecsegni. —
				kedvesed becsapta
		Az ablakot; 
		Nevetségessé lenne mindörökre,
		S akkor hatalmát elvinné maga. —
[830]		Csodálatos, az ember hő kebellel
		Eseng epedve szerelem után,
		S csak kínt arat. Az ördög jégkebellel
		Alig bír tőle szabadulni jókor.
	ÁDÁM
		Nemesbbé vágytam tenni élveink,
[835]		S bűn bélyegét süték az élvezetre,
		Lovagerényt állíték, s ez döfött
		Szivembe tőrt. El innét, új világba,
		Eléggé megmutattam, hogy mit érek,
		Ki vívni tudtam és lemondni tudtam,
[840]		Szégyen ne'kűl elhagyhatom helyem. —
	LUCIFER
				Ádám, jöjj utánam!

NYOLCADIK SZÍN

	RUDOLF
		Átnéztem újra Hermes Trismagistust,
		Synesiust, Albertust, Paracelsust,
		Salamon kulcsát és más műveket,
		Mig rátaláltam az ejtett hibára.
[845]		Amint izzasztók a vénhedt királyt,
		Feltűnt a holló s a veres oroszlány,
		Utánuk a kettes merkur kifejlett
		A két planéta egyesült hatásán,
		S leszállt az ércek bölcseletsava.
[850]		De elhibáztuk a nedves tüzet,
		Száraz vizet, s azért nem létesült
		A szent menyegző, a dicső eredmény,
		Mely ifjuságot önt az agg erébe,
		Nemességet visz át a szürke ércbe.
	HARMADIK UDVARONC
[855]		Nem fogja fel, hogy az igaz lovag,
		Bár istenség gyanánt imádja a nőt,
		Vérét odadni volna érte kész,
		Ha rágalom érintené erényét; —
		Ő hódolásban mellékcélt gyanít.
	ÉVA 
[860]		Úgy el szememből! Nem szenvedhetem
		E fajt, mely olly epés, bús felfogással
		Megírigyelte ezt a csillogó
		Nyugodt világot tőlünk s újat eszmél.
	HARMADIK UDVARONC
		Valóban, amit senki nem merészel,
[865]		Ő sértne-é meg féltékeny gyanúval? —
		Óh, bár lehetne lovagod gyanánt
		Szemébe kesztyűt dobnom a merésznek.
	ÉVA
		Valóban, hogyha egy-egy udvaronc
		Felém hajolva, mosolyogva mond,
[870]		Hogy a királyné köztük én vagyok,
		Szégyenkezem miattad, aki a
		Királynét így állítod udvarába.
	ÁDÁM
		Pirulnom kell, mert rosszabbá levék,
		Mint a szibillák, kik hivének abban,
[875]		Amit jósoltak, míg én nem hiszek.
		Hová teszem, mit bűndijul kapok?
		Hisz nékem nem kell semmi a világon,
		Csak az éj és tündöklő csillaga,
		Csak a szférák titkos harmóniája
[880]		Tiéd a többi. — Ámde ládd, ha a
		Császár pénztára többnyire üres
		Sok kérelemre rendetlen fizetnek.
	ÁDÁM
		Hol van nemesség, más ezen kivül?
		Amit ti úgy neveztek, porlatag
[885]		Hanyatló báb, mit lelke elhagyott,
		De az enyém örökifjú, erős. —
		Óh, nő, mi végtelen szerettelek.
		Szeretlek most is, ah, de keserűen
		Fulánkos a méz, mely szivembe szállt.
[890]		Fáj látnom, mily nemessé lenne szűd,
		Ha nő lehetnél; a sors semmivé tett,
		Mely a nőt báb-istenként tartja még,
		Mint istenűl tartotta a lovagkor,
		De akkor hittek benne, nagy idő volt,
[895]		Most senki sem hisz, törpe az idő,
		S a báb-istenség csak vétket takar. —
	ÁDÁM
		Minő csodás kevercse rossz s nemesnek
		A nő, méregből s mézből összeszűrve.
		Mégis miért vonz? mert a jó sajátja,
[900]		Míg bűne a koré, mely szülte őt.
	ÁDÁM 
				ha e kebelben
		A lélek él — e kínos szent örökség,
		Mit az egekből nyert a dőre ember —,
		Mely tenni vágyik, mely nem hágy nyugodni,
		S csatára kél a renyhe élvezettel. —
[905]		Hej, famulus! hozz bort

KILENCEDIK SZÍN

	NÉPTÖMEG
		Halál reá, ki el nem ismeri!
	ÁDÁM
		Azt mondom én is. 
	ÁDÁM
			Ti csak fegyvert kivántok,
		Míg annyi tárgyban szenvedtek hiányt,
		Ruhátok foszlik, lábatok mezetlen,
[910]		Hanem szuronnyal mind kiszerzitek,
		Mert győzni fogtok. 
		Most hulla vére egy tábornokunknak,
		Ki katonáink élén meg hagyá
		Magát veretni.
	NÉPTÖMEG
				Óh, az áruló! —
	ÁDÁM
		Helyesen mondod. Nincs más kincse a
[915]		Népnek, mint a vér, mellyet oly pazar
		Nagylelküséggel áldoz a hazának. —
		S ki egy népnek szent kincsével parancsol,
		Nem bírván meghódítni a világot,
		Az áruló. —
	A TISZT
				Tégy engemet helyébe,
[920]		Polgár, s letörlöm a gyalázatot.
	ÁDÁM
		Dicséretes, barátom, önbizalmad,
		De biztosítást, hogy szavadnak állsz,
		Előbb a harcok színhelyén szerezz.
	A TISZT
		A biztosíték lelkemben lakik,
[925]		Aztán imé! van nékem is fejem,
		Mely többet ér tán, mint az a lehullott.
	ÁDÁM
		S ki a kezes, hogy elhozod, ha kérem.
	A TISZT
		S kell-é kezes jobb, mint magam vagyok,
		Ki életem nem nézem semmibe?
	ÁDÁM
[930]		Az ifjuság nem úgy gondolkodik.
	A TISZT
		Polgár, még egyszer felszólítalak. —
	
	ÁDÁM
		Türelem még, a cél el nem marad.
	A TISZT
		Nem bízol bennem, látom, hát tanulj
		Felőlem jobban vélekedni, polgár. —
	ÁDÁM
[935]		Kár érte, egy ellenséges golyót
		Megérdemelt. Vigyétek el, barátim. —
		Viszontlátásig, győzelem után.
		Óh, bár oszthatnám én is sorsotok. —
		De nékem harc jutott csak, nem dicsőség,
[940]		Nem ellenség, mely által esni is dísz,
		De mely rejtekből orvul leskedik
		Fondorlatával rám s a szent hazára. —
	NÉPTÖMEG
		Mutasd meg ujjal, és halál reá!
	ÁDÁM
		Akit mutatni bírok, az meg is halt.
	NÉPTÖMEG
[945]		Hát a gyanúsak? — Hisz aki gyanús,
		Már bűnös is, megbélyegezte a
		Népérzület, ez a nem tévedő jós. —
		Halál, halál az arisztokratákra! —
	ÁDÁM
				a retesz erős,
		A bűzhödt lég, mely elmét, izmot öl,
[950]		Szövetségestek úgyis
	NÉPTÖMEG
		Fel a Konventre hát, nincs még eléggé
		Átválogatva.
	ÁDÁM
		Nem értem, mily rokonszenv vonz felétek,
		De önveszélyemmel megmentelek.
	A MÁRKI
		Nem, Danton, hogyha bűnösök vagyunk,
[955]		Elárulod a hont, ha el nem ítélsz;
		Ha nem vagyunk, nem kell hiú kegyelmed.
	ÁDÁM
			hogy Dantonnal így beszélsz? —
	A MÁRKI
		 vagyok. —
	ÁDÁM
		Ne ily kemény szót e gyöngéd ajakról.
	ÉVA
		A vérpadon gyöngédebb szó nem illik.
	ÁDÁM
[960]		E vér közt úgy gyötör az egyedüllét,
		A sejtelem, mi jó lehet szeretni. —
		Óh, nő, csak egy napig tanítanál
		Ez égi tudományra — második nap
		Nyugodtan hajtnám bárd alá fejem. —
	ÁDÁM
[965]		A lelkiösmeret a közvilág
		Előjoga; kit a végzés vezet,
		Az rá nem ér körültekinteni. —
		Hol hallád a viharról, hogy megállt,
		Ha gyönge rózsa hajlong útain? —
[970]		S aztán ki lenne vakmerő eléggé,
		Itélni a közélet emberéről?
		Ki látja a szálat, mely színpadán
		Egy Catilínát, egy Brutust vezet?
		Vagy azt hiszik, kiről a hír beszél,
[975]		Megszűnt egyúttal ember lenni, és
		Oly földfeletti lénnyé változott,
		Kit a lenézett apró száz viszony,
		Mindennapos gond mitsem érdekel. —
		Óh, jaj, ne hidd — a trónon is ver a szív,
[980]		S Caesarnak, hogyha volt szerelmese,
		Ez őt talán csupán úgy ismeré,
		Mint jó fiút, s nem volt sejtelme sem,
		Hogy retteg tőle s megrendűl a föld. —
		S ha így van ez, mondd, mondd, mért nem 			szeretnél?
	ÁDÁM
[985]		Hagyd el tehát avult eszményidet,
		Mit áldozol száműzött isteneknek?
		A nőt ugyis oly oltár illeti
		Csupán, mely mindig ifju — és ez a szív.
	ÉVA
		Az elhagyott oltárnak is lehet
[990]		Mártírja. Óh, Danton, magasztosabb
		Kegyelettel megóvni a romot,
		Mint üdvözölni a felkelt hatalmat;
		S e hívatás nőt legjobban megillet.
	ÁDÁM
		Nem látott ember még érzelgeni,
	ÁDÁM
[995]		Ne mondd, ne mondd, leány, tovább,
		Reménytelen csatázok végzetemmel. —
	EGY SANS-CULOTTE 
		Imé, e gyűrü a hon zsámolyára.
		Kezembe nyomta az egyik cudar,
		Midőn nyakának tartám késemet.
[1000]		Azt tartja e faj, hogy rablók vagyunk. —
		Hát még te élsz? — kövesd testvéridet. —
	ÁDÁM 
		Jaj, vége hát. — Óh, sors, ki bír veled?
	ÁDÁM
		Minő rokonszenv kelhet ily kebelben?
		Mi gyöngéd érzés a nőtigrisé?
	ÉVA
[1005]		Valóban, polgár, úgy látszik, te is
		Kékvér arisztokrataul szegődtél,
		Vagy hagymázban szólsz ily regényesen. —
		Te férfi vagy, én ifju s nő vagyok,
		Bámúlatom hozzád vezet, nagy ember.
	ÁDÁM
[1010]		Végigborzongat; elfordul szemem.
		Nem bírom e szörnyű káprázatot.
		Minő csodás hasonlat! 
		Hogy elbukott, az látott tán hasonlót.
		Azt nem bírhattam, védte glóriája,
[1015]		Ettől pokolnak gőze undorít el. —
	ÉVA
		Mit is beszélsz magadban?
	ÁDÁM
					Számolom,
	SAINT-JUST
		Barátod az, ki a hon ellene.
		Vágyódásért a zsarnok úralomra.
	ÁDÁM
		Ne halljatok hát, ámde én se halljam
[1020]		A hitvány vádat. 

TIZEDIK SZÍN

	LUCIFER
		Ezúttal a nyakazás elmarad. —
	ÁDÁM 
		E hitvány korban, megvénült kebelnek
		Csak a mámor teremt-e hát nagyot?
		Óh, mért ébredtem? hogy körültekintve,
[1025]		Jobban megértsem e kor törpeségét,
		Mosolygó arc alá rejtett bünével,
		S a megszokás hazug erényivel. —
	ÉVA 
		El tőlem, el — nem csalt tehát gyanúm,
		Fel mersz szólítni férjem gyilkosául.
[1030]		Ily ocsmány tettre képesnek hiszed,
		Kit szíved ideáljaul hazudsz.
	AZ UDVARONC
		Az istenért, nyugodtan, kedvesem,
		Ha észrevesznek, még botrányt okozsz.
	ÁDÁM
		S az a két nő is 
		De mit beszélek, egy nő, két alakban,
[1035]		Változva sorsom zajgó végzetével,
		Mint a hab, mely most fénylik, most sötét.
	AZ UDVARONC
				Gúnytárgyul leszünk
		Ily ünnepélyes színben nézve e
		Hétköznapos ügyet. 
	ÁDÁM
		Tehát csak álom volt, és vége van.
[1040]		De nem mindennek. Az eszmék erősbek
		A rossz anyagnál. Ezt ledöntheti
		Erőszak, az örökre élni fog.
		S fejlődni látom szent eszméimet,
		Tisztulva mindig, méltóságosan,
[1045]		Míg, lassan bár, betöltik a világot.
	ÁDÁM
		Szavak szerint, miket nem értenek,
		De értelmök sincs, ezt vagy azt csinálni.
		Az oktalan bámúl, és azt hiszi,
	TANÍTVÁNY
		Kegyes voltál magadhoz hívni, mester,
[1050]		Igérvén, hogy tudvágyamat betöltöd,
		S mélyebben engedsz a dolgokba néznem,
		Mint másra célszerűnek tartod azt.
	ÁDÁM
		Igaz, igaz, szorgalmad oly kitűnő,
		Hogy ez előnyre méltán tart jogot.
	TANÍTVÁNY
[1055]		Felfogni mindent és élvezni jobban,
		Uralkodván felsőbbség érzetével
	ÁDÁM
		Sokat kivánsz. Paránya a világnak,
		Hogy lássad át a nagyszerű egészet? —
		Uralmat kérsz, élvet kérsz és tudást.
[1060]		Ha súlyától nem dűlne össze kebled,
		S mindezt elérnéd, Istenné leendnél. —
		Kevesbet óhajts, s tán elérheted.
	ÁDÁM
		De nem les-é avatlan hallgató, mert
		Az az igazság rettentő, halálos,
[1065]		Ha nép közé megy a mai világban.
		Majd jő idő, óh, bár itt lenne már,
		Midőn utcákon fogják azt beszélni,
		De akkor a nép sem lesz kiskorú. —
	TANÍTVÁNY
		Mint reszketek vágytól és félelemtől —
	ÁDÁM
[1070]		S egyéb tanok közt ez legjámborabb még.
		Mert csak magában múlat csendesen,
		Agyrémekkel hímzett világa közt.
		De számtalan egyéb oly társa van,
		Mely fontos arccal rajzol a porondban,
[1075]		Egyik vonalt örvénynek mondogatja,
		Szentélynek a kört, hogy már-már kacagsz
		A vígjátékon, amidőn belátod,
		Mi rettentő komoly csiny az egész.
		Mert míg szorult kebellel és remegve
[1080]		Kerűli minden a porrajzokat,
		Itt-ott kelepce áll, s a vakmerőt,
		Ki általlépi, véresen megejti.
		Ily dőreség áll, látod, szüntelen
		Utunkba, szentséges kegyeletül
[1085]		Védő a már megalakult hatalmat. —
	TANÍTVÁNY
		Ah, értlek, értlek, s így lesz-é örökre?
	ÁDÁM
		Komédiásnak nézi az utókor,
		Ha a valódi nagyság lép helyébe,
		Az egyszerű és a természetes,
[1090]		Mely ott ugrat csupán, ahol gödör van,
		Ottan hagy útat, ahol nyílt a tér.
	TANÍTVÁNY
		Ez a nyelv hát az a megérthető,
		Melyen beszéltek az apostolok. —
		De hogyha minden más merő lom is,
[1095]		Ne vedd el a müvészetben hitem.
		S azt bétanulni mégiscsak szabály kell.
	ÁDÁM
		A művészetnek is legfőbb tökélye,
		Ha úgy elbú, hogy észre nem veszik.
	ÁDÁM
		Igaz, igaz, az önt rá szellemet,
[1100]		A természettel, mely egyenjogúvá
		Teszi s teremtett lénnyé érleli,
		Mi anélkül csupán halott csinálmány.
		Attól ne tarts, hogy míg eszményesítsz,
		Kifogsz az élő nagy természeten.
[1105]		De a szabályt, a mintát hagyd pihenni.
	ÁDÁM
				A próbált vitéz
		Bátran mellőzi a kötekedőt,
		Bátorságához nem férhet gyanú. —
		Miért tanulnád mindig, hogy mi a dal,
		Minő az erdő, míg az élet elfoly,
[1110]		Örömtelen poros szobafalak közt.
		Hosszúnak nézed-é az életet,
		Hogy sírodig teóriát tanulsz?
		Együtt mondunk bucsút az iskolának,

TIZENEGYEDIK SZÍN

	LUCIFER
		Szép a magasból, mint a templomének,
[1115]		Bármily rekedt hang, jajszó és sohaj
		Dallamba olvad össze, míg fölér. —
		Így hallja azt az Isten is, azért
		Hiszi, hogy jól csinálta e világot.
		De odalent másképpen hallanók,
[1120]		Hol közbeszól a szív verése is.
	ÁDÁM
		Te, kétkedő gúny, hát nem szebb világ ez,
		Mint mindaz, amin eddig átgyötörtél?
		Ledűltek a mohos korlátfalak,
		Eltűntek a rémes kisértetek,
[1125]		Miket a múlt megszentelt glóriával
		Hagy a jövőre, kínzó átokul.
		Szabad versenytér nyílt meg a kebelnek,
		Rabszolgákkal gulát ma nem emelnek. —
	LUCIFER
		Egyiptomban sem hallott volna fel
[1130]		Ilyen magasra a rabok nyögése,
		S mi istenik enélkül művei!
		Vagy Athenében nem cselekszik-é
		A felséges nép méltón, nagyszerűen,
		Feláldozván nagy s kedves emberét,
[1135]		Mivel a hon forog máskint veszélyben,
		Ha ily magasról nézzük, s nem zavarnak
		Nőkönnyek és egyéb hitvány fogalmak.
	ÁDÁM
		Hallgass, hallgass, te, örökös szofista.
	LUCIFER
		De bárha áll is, a jaj hogy kihalt,
[1140]		Helyette minden úgy el van lapulva. —
		Hol a magas, mi vonz? a mély, mi rettent?
		Hol életünknek édes tarkasága?
		Többé nem tenger küzdő fényes árja,
		Sima mocsár csak, békával tele. —
	ÁDÁM
[1145]		Kárpótol a közjólét érzete.
	LUCIFER
		Ugy ítélsz, ládd, te is nagy polcodon
		Az életről, mely lábadnál mozog,
		Mint a múltakról a história.
		Nem hallja a jajszót, rekedt beszédet;
[1150]		Mit feljegyez, a múltnak csak dala.
	ÁDÁM
		Ah, már a sátán is romantizál,
		Vagy doktrinér lesz; vívmány ez s amaz.
	LUCIFER 
		Az nem csoda, midőn az ősidők
		Kisértetén állunk, egy új világ közt.
	ÁDÁM
[1155]		E korhadt álláspont se kell nekem,
		Az új világba elszántan leszállok,
		S nem félek, a költészetet, nagy eszmét
		Hullámi közt, hogy újra ne találjam. —
		Lehet, hogy többé nem nyilatkozik
[1160]		Eget megrázó ős titáni harcban,
		De annál ígézőbb, áldásosabb
		Világot alkotand szerény körében.
	LUCIFER
		Haszontalan aggódás is leendne
		Azt féltened. Míg létez az anyag,
[1165]		Mindaddig áll az én hatalmam is,
		Tagadásul, mely véle harcban áll.
		S mig emberszív van, míg eszmél az agy,
		S fenálló rend a vágynak gátat ír,
		Szintén fog élni a szellemvilágban
[1170]		Tagadásul költészet és nagy eszme.
		De mondd, mi alakot vegyünk magunkra,
		Midőn leszállunk a zajgó tömegbe,
		Mert így csak e helyen birunk megállni,
		Hol múlt idők ábrándja leng körül.
	ÁDÁM
[1175]		Akárminőt. Hisz nincsen már kiváló,
		Hálá a sorsnak. Hogy tudjuk, mit érez:
		Le kell szállnunk a nép nagy rétegéhez.
	LUCIFER
		Hallgatva Népost — e piros fiúk.
		S ki mondja meg, kinek van igaza,
[1180]		Azoknak-é, kik az életbe lépnek
		Az ébredő erő önérzetével,
		Vagy aki, korhadt aggyal már, kilép. —
	LUCIFER
		Ládd, én fia vagy apja, hogyha tetszik
		— Mert szellemek közt ez nem nagy 			különbség —,
[1185]		Az új iránynak, a romantikának,
		Ficamlott érzés, tisztes szőrruha;
		Kéjhölgytül a szemérem szózata;
		Tömjénezése hitványnak, kicsinynek;
	A KISLEÁNY
		Kis ibolyák! — Vegyenek, uraim! 
	EGY ÉKSZERÁRUS 
[1190]		Melyért az is már, aki fölhozá,
		Kétségbeejtő elszántsággal a
		Tenger mélyének szörnyeit kisérti. —
	LUCIFER
		Üljünk le itt e szép árnyas padon,
		S nézzük, mi olcsón és mi jól mulat
[1195]		Savanyu borral s rossz zenével a nép.
	ELSŐ MUNKÁS 
		Több példa kéne, mint a múltkori.
	MÁSODIK MUNKÁS
		Bolond beszédek, jőjön hát az a dús,
		Nem vétek néki, mellém ültetem,
		Lássuk, ki az úr, és ki tud mulatni.
	ÁDÁM
[1200]		Jerünk tehát, mit is nézzük tovább,
		Hogyan silányul állattá az ember.
	LUCIFER
		Ah, íme, itt van, mit régtől kerestem,
		Itt vígadunk kedéllyel, fesztelen.
		Ez a döbörgés és e vad kacaj,
[1205]		E bacchanális tűz felgerjedése,
		Mely minden arcra rózsa-árt idéz,
		Mint dőre képzet a nyomor fölé,
		Hát nem dicső ez?
	ÁDÁM
				Engem undorít.
	ELSŐ KOLDUS
		E hely sajátom, itt van engedélyem.
	MÁSODIK KOLDUS
[1210]		Könyörülj rajtam, másként meghalok,
		Már két hete, hogy nem dolgozhatom.
	ELSŐ KOLDUS
		Igaz koldus sem vagy hát eszerint,
		Kontár sehonnai, rendőrt hivok. —
		Krisztusnak öt sebére, alamizsnát
[1215]		A szenvedőnek, édes uraim! —
	ELSŐ MESTERLEGÉNY
		No hát, lenézéssel miért tetézi,
		Ha már ugyis nadályként szívja vérünk.
	LUCIFER 
		Ez a kacérság tetszik, ládd, nekem,
		Mutassa a dús, hogy mi kincse van.
[1220]		Vasas ládában, mellyen a fukar
		Ül, úgy lehet fövény, mint színarany. —
		Mi megható féltése e kamasznak!
	A ZENÉSZ
				Sőt végtelen kín
		Ezt húzni napról napra, s nézve nézni,
		Miként mulatnak kurjongatva rajta.
[1225]		E vad hang elhat álmaimba is.
	LUCIFER 
		Ah, illyen gondos filozófiát
		Ki tenne fel a röpke ifjuságról. —
	MÁSODIK MESTERLEGÉNY 
			Aki munkás hét után
			Tiszta szívvel, dal között
[1230]			Csókot és bort elköszönt,
			Kacagja az ördögöt. —
	ÁDÁM
		Ah, Lucifer! ládd, ily hitvány helyen
		Tartasz le, míg az üdv, megtestesülten,
		Majd észrevétlen leng tőlem tova.

	LUCIFER
[1235]		Ilyesmi már éppen nem új dolog. —
	ÁDÁM
		A templomból jő, óh, mi szép, mi szép!
	LUCIFER
		Láttatni volt ott, s látni is talán.
	ÁDÁM
		E gúny hideg, ne érintsd őt vele.
		Az ájtatosság ül még ajkain.
	LUCIFER
[1240]		Látom, megtérsz, sőt pietista léssz.
	ÁDÁM
		Rosz élc, mert keblem bárminő rideg,
		Az nékem baj; de a leánykebelben
		Kivánom az előitéletet,
		E szent poézist, múlt idők zenéjét,
[1245]		Érintetlen zománcát a virágnak. —
	LUCIFER
		De mellyik hát, mutasd, az a darab menny —
		Mert azt az ördögtől sem várhatod,
		Ízlésedet hogy mindig felkutassa,
		Elég, ha aztán birtokába juttat.
	ÁDÁM
[1250]		Lehet-e más, mint e hölgy? —
	LUCIFER
					Így beszél
		A zsolna is, ha férget fog magának,
		Féltékenyen körülnéz, s azt hiszi,
		Hogy a világon ez legjobb falat,
		Mig a galamb undorral néz reá.
[1255]		Az ember is üdvét csak önmaga
		Találja fel — sokszor tán éppen ott,
		Hol másik társa poklot alkotott.
	LUCIFER
			Hisz tán drágább a többinél.
	ÁDÁM
		Mi meghitten szól véle, mint mosolyg —
[1260]		Még int utána — óh, mi kín, mi kín! —
	LUCIFER
				hát az a mézeskalács,
		Virágcsokor, az a tánc, gallylugos,
		Mi volt egyéb? 
	ÁDÁM
		Mit ér, ha a nyervágy, haszonlesés,
		Olálkodik köztük, s önzéstelen
[1265]		Emelkedettség nincsen már sehol.
	LUCIFER
		Az is akad az iskolás padok közt,
		Hol még az élet nem gazdálkodott.
		Épp itt jő néhány illyen cimbora. —
	ELSŐ TANULÓ
		Vigan, fiúk, mögöttünk a penész,
[1270]		Ma élvezünk valami derekast.
	ELSŐ TANULÓ
		Összébbfűzvén frigyünknek láncait —
		S mulatni, ahogy most tőlünk telik,
		Mig egykor a hazáért lelkesedve,
		Nemesebb küzdtért foglal majd erélyünk.
	ÁDÁM
[1275]		Kedves látvány ez e lapos világban,
		Szebb kor csiráját sejti benne szűm.
	LUCIFER
		Meglátod, a csira mivé fesel,
		Lerázva majd a tantermek porát.
		E két gyáros, ki itt felénk közelg,
[1280]		Ifjonton az volt, mik most e fiúk.

	ELSŐ GYÁROS
		Hiába, a versenyt nem állhatom,
		Mindenki az olcsóbb után eseng,
		Árum jóságát kell megvesztegetnem.
	ÁDÁM
		El vélek. — Mért is hagytad látnom őket. —
[1285]		De mondd, hová is lett az a leány? —
		Most, Lucifer, mutasd hatalmadat,
		Segíts, hogy meghallgasson.
	LUCIFER
					Lucifer se
		Fecsérli erejét ily semmiségre.
	ÁDÁM
		Mi néked semmi, nékem egy világ.
	LUCIFER
[1290]		Nyerd el tehát. — Csak korlátozni bírd
		Érzésidet, hazugságtól ne félj,
		Felelj, mint kérdlek, s karjaidba dűl.
	ÁDÁM
		Lucifer! e banya rajtad kifog.
	LUCIFER
		El nem vitázom fényes érdemét,
[1295]		Most ő pótolja az ördög helyét. —
	A NYEGLE
		Félrébb az útból! — tisztelet nekem,
		Megőszült tudományban a fejem,
		Mig a természet titkos kincseit
		Felástam ernyedetlen szorgalommal.
	ÁDÁM
[1300]		Minő csodás bolond ez, Lucifer?
	LUCIFER
		A tudomány, mely nyegle, hogy megéljen,
		Éppen, mint akkor, hogy tudóskodál,
		Csakhogy több zaj kell most, mint kelle 			hajdan.
	ÁDÁM
		Ilyen mértékben azt sosem tevém.
		Gyalázat rá.
	LUCIFER
[1305]				Arról ő nem tehet.
		Természete, ha fél, s kerülni vágyik,
		Hogy ez ne álljon sírköve felett:
			Ex gratia speciali
			Mortuus in hospitali.
[1310]		Ha másokért áldozván éjt, napot,
		Jutalmának kéréséhez jutott.
	A NYEGLE
		Vegyetek ím, nem bánja meg, ki vesz,
		Ily alkalom még nem volt és nem is lesz.
	A TÖMEGBŐL
		Ide vele. — Nekem bármellyik elkel. —
[1315]		Ah, mily szerencse. — Millyen drága vétel.
	LUCIFER
		No, ládd, e nép, mely közt már senki nem 			hisz,
		Ami csodás, hogyan kapkodja mégis. —
	ÉVA
		Haszontalan beszéd, hisz ismerünk már.
	CIGÁNYASSZONY
		Ne üdvözüljek, hogyha nem igaz.
[1320]		Olyan szerelmes önbe az az úr,
		Hogy már ma még maîtresse-ének veszi.
		Mint hercegasszony, oly szállást lakik,
		Színházba, táncra négy lovon robog.
	ANYA
		Ha jól felvesszük, százszor célszerűbb,
[1325]		Mint elhervadni fejkötő alatt
		Egy szurtos varga bűzös műhelyében.
	ANYA
		Bár orra kissé horgas, lába görbe,
		De ollyan tisztes, éltes férfiú. —
	ÁDÁM
				— Óh, mi kéj — mi kéj!
	A TÖMEGBŐL
[1330]		Siessünk. — Mondtam úgy-e, hogy mi gyáva. —
		Most is dacos még. — Fel csak, fel, utána!
	ÁDÁM
		Minő zaj ez, mi hallatlan tolongás?
	ÉVA 
			Nem tudom
	(*LUCIFER SZÖVEGÉT MONDJA)
		Mindegy is az, de majd elmondom én:
		Most itt viszik — a vén Lovel megőrült. —
	LOVEL
[1335]		Hazudsz, hazudsz, én őrült nem vagyok,
		Nem értem-é, mit súg fiam sebe?
		Vegyed, vegyed végetlen kincsemet,
		S tedd, hogy ne értsem. Őrüljek meg inkább.
	HARMADIK MUNKÁS
		Ne félj, ne félj, meg léssz boszulva egykor.
	ELSŐ MUNKÁS
[1340]		Emelkedjél fel, ők a csúfosak. —
	ÁDÁM
		Hol ez rohad — buján tenyész a bűn.
	LOVEL
		A társaság, igen. — Vedd kincsemet,
		Csak azt a seb beszédét hadd ne értsem. 
	ÉVA
		Jerünk, jerünk, mert nem kapunk helyet.
	ÁDÁM
[1345]		Áldlak, sors, hogy biróvá nem tevél.
		Mi könnyü törvényt írni pamlagon —
		Könnyű itélni a felűletesnek,
		És mily nehéz, ki a szivet kutatja,
		Méltányolván minden redőzetét.
	LUCIFER
[1350]		Ily elvek mellett pör nem érne véget.
		A rosszat, mert rossz, senki nem cselekszi,
		Az ördög is jogcímeket idéz,
		S magáét véli mindenik erősbnek.
		A törvénytúdós széjjelvágja a
[1355]		Kuszált csomót, minek fonalait
		Ezer filantróp szét nem bontaná. —
	ÉVA
		Megálljunk csak, barátom, egy kicsinyt,
		Hadd tűzöm e szentképhez csokromat. —
	LUCIFER 
		Ne hadd, ne hadd, vagy végünk van 			különben.
	ÁDÁM
[1360]		Ártatlan gyermek — én nem gátolom. —
	ÉVA
		Megszoktam e képről, még mint gyerek,
		Megemlékezni, hogyha elmegyek
		Előtte, s most is ollyan jólesik.
		Mindjárt meglesz már, s futva pótolandjuk,
		Mit elmulasztunk.
[1365]				Istenem, mi ez?
	LUCIFER
		Haszontalan intettelek. —
	ÉVA
					Segítség!
	ÁDÁM
		Nyugodtan, kedves, a nép megfigyel —
		Ezerte dúsabb ékszer jő nyakadra.
	ÉVA
		El tőlem, el! segítség, irgalom!
[1370]		Szemfényvesztők és egy rút vén boszorkány
		Így meggyaláztak egy becsűletes nőt. —
	CIGÁNYASSZONY
		Hamis pénzt adtak, itt kell lenniök,
		Higannyá olvadt markomban.
	LUCIFER
					Talán
		Markodban volt, nem a pénzben, hiba. —
[1375]		Ádám, el innen, itt nem jó mulatni.
	ÁDÁM
		Ismét csalódtam, azt hivém, elég
		Ledönteni a múltnak rémeit,
		S szabad versenyt szerezni az erőknek. —
		Kilöktem a gépből egy főcsavart,
[1380]		Mely összetartá, a kegyeletet,
		S pótolni elmulasztám más erősbbel.
		Mi verseny ez, hol egyik kardosan
		Áll a mezetlen ellennek szemében,
		Mi függetlenség, száz hol éhezik,
[1385]		Ha az egyes jármába nem hajol.
		Kutyáknak harca ez egy konc felett.
		Ez el fog jőni, érzem jól, tudom,
		Vezess, vezess, Lucifer, e világba. — —
	LUCIFER
		Csakhogy nekünk ám, s nem kicsiny 			magoknak.
	KAR
[1390]		Csak rajta, pengjen a kapa:
		Ma kell végezni, holnap késő,
		Bár egypár ezredév után
		Még mindig nem lesz kész a nagy mű.
		Bölcső s koporsó ugyanaz,
[1395]		Ma végzi, amit holnap kezd el,
		Örökké éhes s jóllakott,
		Mi már ma bémegy, holnap felkel!
		Megcsendült, ím, az estharang,
		Bevégezők; el, nyúgalomra,
[1400]		Kiket a reg új létre költ,
		A nagy müvet kezdjék el újra.
	AZ ELÍTÉLT
		Maradj, bilincs, a hitvány por felett,
		Más törvényt sejtek e küszöb megett.
	ÉVA
		Szerelem, költészet s ifíuság
[1405]		Nemtője tár utat örök honomba;
		E földre csak mosolyom hoz gyönyört,
		Ha napsugár gyanánt száll egy-egy arcra.

TIZENKETTEDIK SZÍN

	ÁDÁM
		Belterjében veszt, hogyha szétterül;
		Ki a családért vérét ontaná,
[1410]		Barátjaért legfeljebb könnye van. —
	ÁDÁM
		Korántse hidd, de kandivá levék:
		Az emberszív e szent, örök tüzét,
		Mit eddig száz hitványsággal szitott,
		S ábrándos harcra zsákmányolt ki csak,
[1415]		Aztán vezess, hogy lelkem kéjelegjen
		A boldogságban, mellyet annyi harcra
		Jól érdemelt dijul kapott az ember.
	ÁDÁM
		Jerünk tehát.
	LUCIFER
				Megállj, ne oly sietve.
		Előbb levetjük ezt a régi bőrt.
[1420]		Ha mint Ádám s Lucifer érkezünk,
		Nem hinne bennünk e tudós világ,
		S megsemmisülnénk, vagy lombikba zárna.
	ÁDÁM
		Mily oktalan beszéd ez már megint.
	LUClFER
		Már az nincs másképp a szellemvilágban.
	ÁDÁM
[1425]		Tégy hát, amint akarsz, de szaporán.
	LUCIFER
		Im, vedd e gúnyát. El hajfürteiddel —
		Készen vagyunk. —
	ÁDÁM
				Szóljunk be e tudóshoz.
	TUDÓS
		Csak a meleg ne fogyjon lombikomban,
		S akaratomnak enged az anyag. —
	ÁDÁM
[1430]			 — Tudom jól, hogy kell ollyan is,
		Ki homokot hord, vagy követ farag:
		Nélkűle nem emelkedik terem.
		De ez csak a homályban tévelyeg,
		S fogalma sincs arról, miben segít. —
[1435]		Ily épitész nagy a tudásban is.
	TUDÓS
				méltányolni tudlak.
		A tudománynak gazdag ágai
		Egy organizmus sok külön vonása,
		Együtt igéző csak.
	LUCIFER
				Szép hölgy gyanánt.
	TUDÓS
		De mindamellett a vegytan csupán —
	LUCIFER
[1440]		Az a közép, hol élete lakik. —
	TUDÓS
		Találtad.
	LUCIFER
				Ezt mondá a matézisről
		Előttem már egy matematikus.
	TUDÓS
		Hiúságból mindenki önmagát
		Tekinti látkörében a középnek. —
	LUCIFER
[1445]		Te jól választád kedvenc tárgyadul
		A kémiát.
	TUDÓS
			Abban nyugodt vagyok. —
		Valódi példányokban állnak itt,
		Mind jól kitömve. — Ezrenként lakoztak
		Apáink közt, míg barbárok valának,
[1450]		Megosztva vélök a világ uralmát. —
		Maradt felőlök sok csudás mese,
		Például erről, hogy gőzmozdonyul volt.
	TUDÓS
		Mely, mint a lombik, céljainkra szolgál.
				Ezt az ércet itt
[1455]		Vasnak nevezték, s míg el nem fogyott,
		Az alumínért nem kellett kutatni. —
		Ez a darabka 
	TUDÓS
		S csalóka álmok karján ringatózva
		Eltékozolta a legjobb erőt,
		Hogy életcélja parlagon maradt.
				Ábrándos világot
[1460]		Rajzol le abban, Hádésznek nevezvén.
		Rég megcáfoltuk már minden sorát.
	ÁDÁM
		De hát a dajka tündér daljai,
		Ezek nem oltnak-é a gyönge szívbe
		Sejtelmeket?
	TUDÓS
				Igen bizon, s azért
[1465]		Dajkáink a magasb egyenletekről,
		A mértanról beszélnek gyermekinknek. —
	ÁDÁM 
		Ah, gyilkosok, nem féltek-é egész
		S legszebb korától a szűt megrabolni!
	TUDÓS
		Menjünk tovább. —
		E kép szabad kézzel készült egészen,
[1470]		Fél emberéltet vett talán igénybe,
		És tárgya, nézd, csak hóbortos mese.
		Ma a nap végzi e munkát helyettünk,
		S mig az csalárdul ídealizált,
		Ez mély hüséggel szolgál céljainknak.
	ÁDÁM 
[1475]		De a müvészet, a szellem maradt el —
	TUDÓS
		Legcélszerűbb, legegyszerűbb alakban,
		És a tökélyről az kezeskedik,
		Hogy a munkás, ki ma csavart csinál,
		Végső napjáig amellett marad.
	ÁDÁM
[1480]		Hol leljen tért erő és gondolat,
		Bebizonyítni égi származását?
		Ha küzdni vágyik és körültekint
		Ezen szabályos, e rendes világban,
		Még a veszély gyönyörét sem leli,
[1485]		Nem lel csak egy vérengező vadat se.
	ÁDÁM
		Mely, mint közös cél, lelkesítni tud?
	TUDÓS
		Mint a sajtféreg, s édes mámorában
		Ráért regényes hipotézisekben
		Keresni ingert és költészetet.
[1490]		Elég idő tudásunknak, hiszem.
		Fűtőszerűl a víz ajánlkozik,
		Ez oxidált legtűztartóbb anyag.
		Éppen jó, hogy beszédünk erre vitt,
		Majdnem feledtem volna lombikom,
[1495]		Mert én is épp e tárgyban dolgozom.
	LUCIFER
		Nagyon vénűl az ember, hogyha már
		Lombikhoz tér, midőn organizál. —
		De hogyha sikerülne is müved,
		Mi szörny lesz az, mi szótlan gondolat,
[1500]		Szerelmi érzés, melynek tárgya nincs,
		Lény, mellyet a természet eltagad,
		Melyhez nincs ellentét, nincsen rokon,
		Ha nem korlátozandja az egyén.
		S honnan veendi ennek jellegét,
[1505]		Elzárva külhatástól, szenvedéstől,
		Egy szűk üvegben kelve öntudatra?
	TUDÓS
		Nézd, nézd, hogyan forr, nézd, miként 			ragyog,
		Itt-ott tünékeny alakok mozognak,
		Ezen meleg, e jól elzárt üvegben,
[1510]		A vegyrokonság és ellenhatás
		Mind összevág, és kényszerülve lesz
		Engedni az anyag kivánatomnak.
	LUCIFER
		Bámullak, túdós! még csak azt nem értem,
		Tudnád-e tenni, hogy, mi most rokon,
[1515]		Ne vonja egymást, és ne lökje el
		Az ellentét.
	TUDÓS
				Minő badar beszéd;
		Örök törvénye ez az anyagoknak.
	LUCIFER
		Ah, értem, mondd csak el, min alapul?
	TUDÓS
		Min alapul? törvény, mert úgy vagyon,
[1520]		Mutatja nékünk a tapasztalás.
	LUCIFER
		A természet fűtője vagy tehát csak,
		A többit ő magában végezi. —
	TUDÓS
		De én szabom korlátit az üveggel,
		S kivonszolom a rejtélyes homályból.
	LUCIFER
[1525]		Nem látok eddig még életjelet.
	TUDÓS
		El nem maradhat. 
	ÁDÁM
		A tudomány sántán követi csak
		A meglevő ifjú tapasztalást,
		S miként bérenc költője a királynak,
		Kész kommentálni a nagy tetteket,
[1530]		De megjósolni hívatása nincs. —
	A FÖLD SZELLEMÉNEK SZAVA 
				— Ez a lombik nekem
		Nagyon szűk és nagyon tág.
	ÁDÁM
		Hallottad-é a szellem-szózatot,
	TUDÓS
		Őrült roham. Ah, aggódom miattad.
		A lombik eltört
	TUDÓS
[1535]		A munka megszűnt, jő a sétaóra,
		Itt jőnek a gyárakból, a mezőről,
		Most osztatnak be a nők s gyermekek.
		Jerünk oda, dolgom lesz nékem is.
	AZ AGGASTYÁN
				Kétszázkilencedik!
	CASSIUS 
		Itt.
	AZ AGGASTYÁN
			Tégedet harmadszor intelek már,
[1540]		Hogy ok nélkül keressz verekedést.
	CASSIUS 
		Ok nélkül, merthogy nem panaszkodom? —
		Pulya, ki más segítséget keres,
		Míg karja ép. Vagy gyöngébb volt-e tán
		Ellenfelem, mért nem védé magát? —
	AZ AGGASTYÁN
[1545]		Ne feleselj. — Nem menti koponyád
		Alakzata sem e rossz hajlamot,
		Mert az nemes, mert az hiánytalan.
		De véred oly forrongó és szilaj!
		Gyógyítni fognak, amíg megszelídülsz.
	ÁDÁM
[1550]		Ah, Cassius! ha ismernél, ki véled
		Philippinél csatáztam. — Hát odáig
		Bir-é a rossz rend, a teória
		Tévedni, hogy egy ily nemes kebel
		Csak gátjaul van, s fel sem ismeri.
	ÁDÁM
[1555]		Óh, mennyi ismerős mindenfelé,
		És mennyi szellem, mennyi őserő.
		Ez vélem harcolt — az mártírhalált halt,
		Ez szűknek érzé a világtekét,
		S mi egyformára, mily törpére szűrte
[1560]		Az állam. Óh, Lucifer, jőj, jerünk;
		Nem bírja lelkem e látványt tovább. —
	AZ AGGASTYÁN
		Ma két gyerek tölté be az időt,
	ÁDÁM
				Mi ragyogó jelenség!
		Megvan hát e rideg világnak is
		Költészete!
	ÁDÁM
[1565]		Sőt inkább itt fogunk csak megnyugodni.
	ÉVA
		Ki tépi őt el az anyakebelről! —
	ÉVA
		Óh, gyermekem! hisz én tápláltalak
		Szivem vérével. 
		Lemondjak-é hát rólad mindörökre, 
		Hogy elvessz a tömegben, és szemem
[1570]		Fürkésző gonddal hasztalan keressen
		A száz egyenlő ídegen között?
	ÉVA
		Mit nékem a fagyasztó tudomány!
		Bukjék, midőn a természet beszél.
	AZ AGGASTYÁN
		Meglesz már?
	ÁDÁM
			Hah! hozzá ne nyúljatok.
[1575]		Amott van egy kard, megtanítalak,
		Hogy kell kezelni.
	LUClFER
			Álomkép, ne mozdulj!
		Érezd kezemnek végzetes hatalmát. —
	ÉVA
		Óh, gyermekem! 
	ÁDÁM
		De én nem állok el, ha ő akarja.
	ÉVA
		Tiéd vagyok, nagylelkű férfiú.
	ÁDÁM
[1580]		Szeretlek, hölgy, szivem egész hevével.
	ÉVA
		Szeretlek én is, érzem, mindörökké.
	TUDÓS
		Ez őrülés. 
	ÁDÁM
		Melynek higgadt gond korlátot nem ír. —
		Szellembeszéd az, mely nemesb körökbül
		Felénk rebeg, mint édes zengemény,
[1585]		Tanúja, hogy lelkünk vele rokon,
		S megvetjük e földnek hitvány porát,
		Keresve útat a magasb körökbe. —

TIZENHARMADIK SZÍN

	ÁDÁM
		Őrjöngő röptünk, mondd, hová vezet?
	LUCIFER
		Hát nem vágytál-e, menten a salaktól,
[1590]		Magasb körökbe, honnan, hogyha jól
		Értettelek, rokon szellem beszédét
		Hallottad?
	ÁDÁM
				Az igaz, de ily ridegnek
		Nem képzelém feléjök útamat.
		E tér oly puszta, ollyan idegen,
[1595]		Mint hogyha szentségsértő járna benne,
		S keblemben két érzés küzdelme foly:
		Érzem, mi hitvány a föld, hogy magas
		Lelkem lezárja, s vágyom el köréből;
		De visszasírok, fáj, hogy elszakadtam. —
[1600]		Mi érdekes volt, minden elmosódott.
		Most már a szirt törpül le rossz görönggyé,
		A villámterhes felhő, melyben ott lenn
		Szent szózatot sejt a pór s megriad,
		Mi nyomorú párázattá silányul.
	LUCIFER
[1605]		Emelkedett szempontunkból, hiába,
		Először a báj vész el, azután
		A nagyság és erő, míg nem marad
		Számunkra más, mint a rideg matézis. — —
	ÁDÁM
		A csillagok megettünk elmaradnak,
[1610]		S nem látok célt, nem érzek akadályt.
		Szerelem és küzdés nélkül mit ér
		A lét. Hideg borzongat, Lucifer!
	ÁDÁM
		Csak addig fáj, míg végképp elszakad,
		Mely a földhöz csatol, minden kötél. —
[1615]		De, hajh, mi ez, lélekzetem szorul,
		Erőm elhágy, eszméletem zavart,
		Több volna-é mesénél Anteusz,
		Ki addig élt csak, míg a föld porával
		Érintkezett?
	A FÖLD SZELLEMÉNEK SZAVA
				Igen, több az mesénél.
[1620]		Te ismersz már, a földnek szellemét,
		Csak én lélekzem benned, tudhatod.
		Mint ázalagféreg, mely csöpp vizében
		Fickándozik. — E csepp a föld neked. —
	ÁDÁM
		Testem tiéd tán, lelkem az enyém,
[1625]		A gondolat s igazság végtelen,
		Előbb megvolt az, mint anyagvilágod.
	A FÖLD SZELLEMÉNEK SZAVA
		Hiú ember! próbáld, s szörnyet bukol.
		Előbbvaló-e rózsánál az illat,
		Alak a testnél, s napnál a sugára?
				s mely ha más leendne,
[1630]		Nem létezhetnék többé, véled együtt. —
		Mely kis hazádnak rendét lengi át. —
		Óh, ami itten örökös igazság,
		Egy más világban az tán képtelen,
		És a lehetlen tán természetes.
[1635]		A súly nem létez, a lét nem mozog,
		Mi itten lég, az ott tán gondolat,
		Mi itten fény, az ottan hang talán,
		S jegecül tán, mi itten nőve nő. —
	A FÖLD SZELLEMÉNEK SZAVA
		Ádám, Ádám, a végső perc közelg:
[1640]		Térj vissza, a földön naggyá lehetsz,
		Míg, hogyha a mindenség gyűrüjéből
		Léted kitéped, el nem tűri Isten,
		Hogy megközelítsd őt — s elront kicsínyül. 			—
	ÁDÁM
		Ugyis nem ront-e majd el a halál? —

	A FÖLD SZELLEMÉNEK SZAVA
[1645]		A vén hazugság e hiú szavát
		Ne mondd, ne mondd, itt a szellemvilágban 			—
		Egész természet átborzadna tőle. —
		Szentelt pecsét az, feltartá az Úr
		Magának. A tudás almája sem
		Törhette azt fel.
	ÁDÁM
[1650]				Majd én feltöröm.
	LUCIFER
		E báb-istenség most már elkeringhet
		Az űrben, új bolygóként, mellyen újra
		Számomra fog tán élet fejledezni. —
	ÁDÁM 
		Élek megint. — Érzem, mert szenvedek,
[1655]		De szenvedésem is édes nekem,
		Oly iszonyatos az, megsemmisülni. — — —
	LUCIFER
		S e sok próbára mégis azt hiszed,
		Hogy új küzdésed nem lesz hasztalan?
		S célt érsz? Valóban e megtörhetetlen
[1660]		Gyermekkedély csak emberé lehet. —
	ÁDÁM
		Korántse vonz ily dőre képzelet,
	LUCIFER
		Valóban szép vigasz, már hogyha még
		A harc eszméje volna legalább nagy,
		De holnap gúnyolod, miért ma vívsz,
[1665]		Gyermekjáték volt, ami lelkesített. —
		Nem vérezél-e el Chaeroneánál
		A megbukott szabadság védletében,
		És Constantinnal nem küzdél-e később,
		Világuralmát hogy megalapítsd?
[1670]		Nem vesztél-é el hitmártír gyanánt,
		S később a tudománynak fegyverével
		Nem álltál-é a hitnek ellenében?
	ÁDÁM
		Igaz, igaz, de mindegy, bármi hitvány
		Volt eszmém, akkor mégis lelkesített,
[1675]		Emelt, és így nagy és szent eszme volt.
		Mindegy, kereszt vagy túdomány, szabadság
		Vagy nagyravágy formájában hatott-e,
		Előre vitte az embernemet. —
		Óh, vissza hát a földre, új csatára. —
	LUCIFER
				mellyet az
[1680]		Ész rendezett teóriáiból,
		S melyet magad szemlélhetél imént. — 
	ÁDÁM
		Csak mentse meg a földet — elmulik
		Az is, mint minden, ami hívatását
		Betölté, s akkor újra felmerűl
[1685]		Az eszme, melly éltet lehel reája.
	LUCIFER
				Vissza hát! —

TIZENNEGYEDIK SZÍN

	ÁDÁM
		Mit járjuk e végetlen hóvilágot,
		Hol a halál néz ránk üres szemekkel,
		Csak egy-egy fóka ver zajt, vízbe bukva,
		Amint felretten lépteink zaján;
[1690]		Hol a növény is küzdni már kifáradt,
		Korcsult bokor leng a zuzmók között,
		S a hold vörös képpel néz köd megől
		Halál lámpájaként a sírgödörbe. —
		Oda vezess, hol pálmafák virulnak,
[1695]		A napnak, illatoknak szép honába,
		Holott az ember lelke, erejének
		Öntudatára fejlődött egészen. —
	LUCIFER
		Ottan vagyunk. E vérgolyó napod.
		Lábunk alatt a föld egyenlitője. —
[1700]		A tudomány nem győzött végzetén. —
	ÁDÁM
		Szörnyű világ! — csupán meghalni jó.
		Nem sajnálandom, amit itt hagyok.
		Ah, Lucifer! ki egykor ottan álltam
		Az ember bölcsejénél, aki láttam,
[1705]		Mi nagy jövő reménye ringa benne,
		Ki annyi harcát mind végigcsatáztam,
		Ez órjás síron, melyre gyászlepelt
		A természet dobott, midőn merengek,
		Első, utolsó ember a világon:
[1710]		Szeretném tudni, hogy bukott fajom?
		Nemes küzdésben, nagyszerűen-é,
		Nyomorún-é, törpülve ízrül ízre,
		Nagyság nélkűl és könnyre érdemetlen.
	LUCIFER
		Ah, ah, hiú ha vagy nagy szellemedre, —
[1715]		Amint nevezni már, úgy kedveled
		Azon erőt, mely a vért lükteti,
		És ifjú keblet eszményért dagaszt:
		Ne kívánj állni végre mint tanú
		Saját halotti ágyadnál. — Ez óra
[1720]		Csodálatos átvizsgálása ám
		A gazda nélkül készült számvetésnek.
		A hagymázos láz elriasztja mind
		Az életláz csillámló képeit,
		Aztán ki tudja, mellyik volt való.
[1725]		A végső küzdés kisszerű jaja
		Nagy gúnykacaj éltünk küzdelmire.
	ÁDÁM
		Miért nem vesztem hát el a magasban,
		Erőm és lelkem teljes érzetével,
		Inkább, mint így hallgatni önmagam
[1730]		Síríratát, mit egy szellem rideg
		Közönye tart, ki harcaimban és
		Halálomban nem osztozik velem. —
	LUCIFER
		Ismét fajodra ismerek könyedben,
		Mellyel kiséred ébredésedet
[1735]		Kedvenc ábrándból tiszta felfogásra. —
		De nyúgodjál meg, hisz még él fajod.
		Nézd, ott is áll még egy embertanya,
		S gazdája, ím, most lép ki ajtaján. —
	ÁDÁM
		E korcs alak, e torzkép volna-é
[1740]		Nagyságomnak bitor örököse?
		Mért hagytad látnom, Lucifer! valóban
		A vígasz rosszabb, mint volt bánatom.
	LUCIFER
		S a nagy szellem veled táplálkozik.
	AZ ESZKIMÓ
		Tudom, tudom, de a kicsíny időt,
[1745]		Melyben mozogni hágy kegyelmesen,
		Vásárolom meg véres áldozattal.
	ÁDÁM
		Mi gyáva nézlet!
	LUCIFER
				S mást tevél-e te?
		Az a különbség csak közöttetek,
		Hogy ő fókát, te embert áldozál
[1750]		Az istenségnek, mellyet alkotál
		Saját képedre, mint ez az övére.
	AZ ESZKIMÓ
		Látom, haragszol, és érzem, miért.
		Ínségemben hogy fel mertem sohajtni
		A nap jótékony istenéhez, aki
[1755]		Nem kér, csak ád, ki ős regénk szerint
		Itt is parancsolt egykor. — Óh, bocsáss meg,
		S elátkozom örökre.
	LUCIFER
		Eszmél az ember, hogy nagy-gőgösen
		Megvesse azt, mi első lényege. —
	ÁDÁM
		Méltó beszéd hozzád, Lucifer, ez,
[1760]		Ki minden szentet kárörvendve vonsz
		A föld porába. 
	LUCIFER
					talán,
		Hogy Leonídász meghal a szorosban,
		Ha ahelyett, hogy barna levesével
		Táplálkozik olyan köztársaságban,
[1765]		Melynek még pénze sincs, lucullusi
		Villában issza édes mámorát
		Kelet minden kéjének? Vagy talán
		Hogyan tenyész a bűn, hogy a nemesség?
		Nem ronda lég, nyomor szülé-e azt,
[1770]		Nem napvilág, szabadságérzet ezt,
		Átörökítve késő származékban
		Alakban és szellemben önmagát?
		Hányan mondák, hogy számoltak magukkal,
		És felköték egy fára magukat.
[1775]		De ha leoldák hívatlan kezek,
		Az élet új érintkezése már
		Feledteté velök a számadást. —
	ÁDÁM 
				— A babona
		Bárgyút vakít csak, aki úgysem érzi
		A szellemet, mely köztünk hat, mozog;
[1780]		De testvérét felismerné a jobb, ha
		Rideg tanod számokkal meg nem ölné. —
	ÁDÁM
		Nem akarom meglátni, mert ha süllyedt
		A férfiú, szemünknek ronda látvány:
		De megvetést szül keblünkben csupán.
[1785]		A nő, az eszmény, e megtestesült
		Költészet, hogyha süllyedt, torzalak lesz,
		Mely borzadályt szül. Menj, ne lássam őt.
	LUCIFER
		Öleld meg hát, hisz e becsűletes
		Ember halálba' sértve lesz, ha ily
[1790]		Tisztességet se gyakorolsz nején.
	ÁDÁM
		Öleljem ezt, ki egy Aszpásziát
		Tarték karomban! Ezt, kiben derengni
		Látom megint annak vonásait,
		De úgy, mint hogyha csókjai között
		Állattá válna. —
	ÁDÁM 
[1795]				el innen, el,
		Vezess jövőmbül a jelenbe vissza,
		A hasztalan harcot. Hadd fontolom meg:
		Dacoljak-é még Isten végzetével. —
	LUCIFER
		Ébredj hát, Ádám! álmod véget ért. —

TIZENÖTÖDIK SZÍN

	ÁDÁM
[1800]		Rettentő képek, óh, hová levétek?
		Körültem minden úgy él, úgy mosolyg,
		Mint elhagyám, míg szívem megtörött.
	LUCIFER
		Hiú ember! Hát azt kivánod-é,
		Hogy a természet rendje felbomoljon,
[1805]		Új üstökös ragyogjon éjeden,
		Remegjen a föld, egy féreg, ha elvesz?
	ÁDÁM
		És átalán több-é, mint álom, a lét,
		Egy percre melly a holt anyagra száll,
		Hogy azzal együtt végképp szétbomoljon?
	LUCIFER
[1810]		Siránkozol? — csupán a gyávaság
		Fogadja el harc nélkül a csapást,
		Mit elkerülni még hatalma van.
		De a végzetnek örökös betűit
		Nyugodtan nézi, és nem zúgolódik
[1815]		Miattuk az erős, azt nézve csak,
		Hogy állhatand meg még alattuk is.
		Ily végzet áll a történet felett,
		Te eszköz vagy csak, mellyet hajt előre. —
	ÁDÁM
		Nem, nem, hazudsz, az akarat szabad.
[1820]		Kiérdemeltem ezt nagyon magamnak,
		Lemondtam érte a paradicsomról.
		Sokat tanultam álomképeimből,
		Kiábrándultam sokból, s most csupán
		Tőlem függ, útam másképpen vezetni.
	LUCIFER
[1825]		Ha a felejtés és örök remény
		Nem volna a végzetnek frígyese,
		Hogy, míg amaz hegeszti a sebet,
		Ez szőnyeget von a mélység fölé
		S biztatva mondja: száz merész beléhullt,
[1830]		Te léssz a boldog, aki átugorja. —
		De látál, úgye, mint tudós, egyéb
		Sok furcsaság közt oly bélférget is,
		Mely vércsében s macskában bír csak élni,
		S kifejlődése első korszakát
[1835]		Mégis csak az egérben töltheti.
		Sem egy, sem más egér nincs kitűzve
		Érezni macska-, vércse-körmöket,
		S mely óvatos, ki is kerülheti,
		Mint agg múlván ki házias körében.
[1840]		De renditetlen törvény őrködik,
		Hogy annyi jusson mégis ellenének,
		Amennyi kell, hogy ezredek után
		Még a puhány is éljen a világon. —
		Az ember sincs egyénileg lekötve,
[1845]		De az egész nem hordja láncait;
		A lelkesűlés, mint ár, elragad,
		Ma egy tárgyért, holnap másért megint.
		A máglyának meglesznek martaléki,
		S meglesznek, akik gúnyolódni fognak. —
[1850]		S ki lajstromozza majd a számokat,
		Következetes voltán bámuland
		A sorsnak, mely házasságot, halált,
		Bűnt és erényt arányosan vezet,
		Hitet, őrűlést és öngyilkolást. —
	ÁDÁM
[1855]		Megállj! mi eszme villant meg fejemben —
		Dacolhatok még, Isten, véled is.
		Bár százszor mondja a sors: eddig élj,
		Kikacagom, s ha tetszik, hát nem élek.
		Nem egymagam vagyok még e világon?
		Előttem e szirt
	ÁDÁM 
[1860]		A férfiúnak, e világ urának,
		Más dolga is van, mint hiú enyelgés.
		Nő azt nem érti, s nyűgül van csupán.
		Nehezebb lesz most már az áldozat,
		Mit a jövőnek hozni tartozom. —
	ÉVA
[1865]		Mert ami eddig kétséges vala,
		Most biztosítva áll már: a jövő. —
	ÁDÁM
		Hogyan?
	ÉVA
			Tudom, fel fog mosolygni arcod,
		Ha megsugom. De jőj hát közelebb:
	LUCIFER
		S te, dőre asszony, mondd, mit kérkedel?
[1870]		Fiad Édenben is bűnnel fogamzott.
		Az hoz földedre minden bűnt s nyomort.
	ÉVA
		Ha úgy akarja Isten, majd fogamzik
		Más a nyomorban, aki eltörűli,
		Testvériséget hozván a világra. —
	LUCIFER
[1875]		Fellázadsz-é, rabszolga, ellenem?
	AZ ÚR
				A porba, szellem!
		Előttem nincsen nagyság.
	LUCIFER  
					Átok, átok!
	AZ ÚR
		Emelkedjél, Ádám, ne légy levert,
		Midőn látod, kegyembe veszlek újra.
	LUCIFER 
[1880]		De értelmemnek végtelen unalmas.
		Legjobb elsompolyognom. 
	AZ ÚR
					Lucifer!
		Szavam van hozzád is, maradj tehát.
		Te meg, fiam, beszéld el, hogy mi bánt úgy.
	ÁDÁM
		Melynek küzdése közt lelkem szürődik,
[1885]		Mint bor, hogy végre, amidőn kitisztult,
		A földre öntsd, és béigya porond?
		Vagy a nemes szeszt jobbra rendeléd?
		Nemesbedvén, hogy trónodhoz közelgjen,
		Vagy, mint malomnak barma, holtra fárad,
[1890]		S a körből, melyben jár, nem bír kitörni?
		Melyet kigúnyol vérhullásaért
		A kislelkű tömeg? 
		S hálásan hordok bármi végzetet;
		Csak nyerhetek cserémben
	AZ ÚR
					Ne kérdd
[1895]		Tovább a titkot, mit jótékonyan
		Takart el istenkéz vágyó szemedtől.
		Ha látnád, a földön múlékonyan
		Pihen csak lelked, s túl örök idő vár:
		Erény nem volna itt szenvedni többé.
[1900]		Ha látnád, a por lelkedet felissza:
		Mi sarkantyúzna, nagy eszmék miatt,
		Hogy a muló perc élvéről lemondj?
		Míg most, jövőd ködön csillogva át,
		Ha percnyi léted súlyától legörnyedsz,
[1905]		Emel majd a végetlen érzete.
		S ha ennek elragadna büszkesége,
		Fog korlátozni az arasznyi lét.
		És biztosítva áll nagyság, erény. —
	LUCIFER 
		Valóban, melyre lépsz, dicső a pálya,
[1910]		Nagyság s erény leszen tehát vezéred,
		E két szó, mely csak úgy bír testesülni,
		Ha babona, előitélet és
		Tudatlanság álland mellette őrt. —
		Miért is kezdtem emberrel nagyot,
[1915]		Ki sárból, napsugárból összegyúrva
		Tudásra törpe, és vakságra nagy. —
	ÁDÁM
		Ne gúnyolj, óh, Lucifer, csak ne gúnyolj:
		Láttam tudásod tiszta alkotását,
		Nagyon hideg volt ottan e kebelnek. —
[1920]		De, óh, Uram! ki fog feltartani,
		Hogy megmaradjak a helyes uton?
		Elvontad tőlem a vezérkezet,
		Hogy a tudás gyümölcsét ízlelém.
	AZ ÚR
		Karod erős — szived emelkedett:
[1925]		Végetlen a tér, mely munkára hív,
		S ha jól ügyelsz, egy szózat zeng feléd
		Szünetlenül, mely visszaint s emel,
		Csak azt kövesd. S ha tettdús életed
		Zajában elnémúl ez égi szó,
[1930]		E gyönge nő tisztább lelkűlete,
		Az érdekek mocskától távolabb,
		Meghallja azt, és szíverén keresztűl
		Költészetté fog és dallá szürődni.
		E két eszközzel álland oldalodnál,
[1935]		Balsors s szerencse közt mind-egyaránt,
		Vigasztaló, mosolygó géniusz. —
		Te, Lucifer meg, egy gyürű te is
		Mindenségemben — működjél tovább:
		Hideg tudásod, dőre tagadásod
[1940]		Lesz az élesztő, mely forrásba hoz,
		S eltántorítja bár — az mit se tesz —
		Egy percre az embert, majd visszatér.
		De bűnhödésed végtelen leend
		Szünetlen látva, hogy mit rontni vágyol,
[1945]		Szép és nemesnek új csirája lesz. —
	ANGYALOK KARA
		Szabadon bűn és erény közt
		Választhatni, mily nagy eszme,
		S tudni mégis, hogy felettünk
		Pajzsul áll Isten kegyelme.
[1950]		Tégy bátran hát, és ne bánd, ha
		A tömeg hálátlan is lesz,
		Mert ne azt tekintse célul,
		Önbecsét csak, ki nagyot tesz,
		Szégyenelve tenni másképp;
[1955]		És e szégyen öntudatja
		A hitványat földre szegzi,
		A dicsőet felragadja, —
		Ámde útad felségében
		Ne vakítson el a képzet,
[1960]		Hogy, amit téssz, azt az Isten
		Dicsőségére te végzed,
		És ő éppen rád szorulna,
		Mint végzése eszközére:
		Sőt te nyertél tőle díszt, ha
[1965]		Engedi, hogy tégy helyette. —
	ÉVA
		Ah, értem a dalt, hála Istenemnek!

	ÁDÁM
		Gyanítom én is, és fogom követni.
		Csak az a vég! — csak azt tudnám feledni! —

	AZ ÚR
[1969]		Mondottam, ember: küzdj és bízva bízzál!

4141 sor: Madách Imre Az ember tragédiája CD-ROM 1.0 változat Madách lemeztár 1. Madách Irodalmi Társaság 1998. - a kivágott rész 41,028 %, számoljunk 40 %-kal.